Aldous Huxley, Eyeless in Gaza

Copyright © 1936, 1964 by Aldous Huxley

All rights reserved

© 2009, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea

în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5802-2

ISBN PDF: 978-973-46-2478-2

ISBN print: 978-973-46-5803-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Ralph Barton (1891-1931), 8.15 p.m., 1916/ Biblioteca Congresului SUA

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALDOUS HUXLEY (1894-1963) s-a născut în oraşul englez Godalming, comitatul Surrey, într-o familie cu o îndelungată tradiţie intelectuală. În 1908 şi-a început studiile la Eton College, iar după o întrerupere de doi ani (pricinuită de o gravă afecţiune oculară) le-a continuat la Balliol College, Oxford, unde a şi predat pentru scurt timp literatura. Şi-a făcut debutul în 1916, cu volumul de versuri Roata în flăcări (The Burning Wheel). Patru ani mai tîrziu, în 1920, i-a apărut primul volum de povestiri, Limbo, urmat – la doar un an – de primul roman, Galben de crom (Chrome Yellow). Huxley a publicat de-a lungul vieţii numeroase romane, volume de povestiri, eseuri şi poezii, scenarii de film şi biografii, cărţi de filosofie, jurnale de călătorii şi cărţi pentru copii, fiind considerat unul dintre cei mai reprezentativi şi mai influenţi scriitori ai secolului XX. În 1959, scriitorul a fost distins cu Premiul pentru Merit al Academiei Americane de Arte şi Litere. La Editura Polirom au apărut pînă în prezent romanele Minunata lume nouă (2003, 2011), Punct contrapunct (2003, 2014), Geniul şi zeiţa (2009, 2013), Cîntec de lebădă (2010), Insula (2011), Dans grotesc (2013) şi volumele de eseuri Reîntoarcere în minunata lume nouă (2003, 2013) şi Porţile percepţiei. Raiul şi iadul (2012).

Orb prin Gaza, la moara cu sclavi

John Milton

Capitolul I

30 august 1933

Fotografiile deveniseră aproape tot atît de înceţoşate ca şi amintirile. Tînăra femeie oprită locului în mijlocul unei grădini pe la sfîrşitul secolului trecut părea o fantomă surprinsă de cîntatul cocoşului. Mama, îşi zise Anthony Beavis, recunoscînd-o. Un an sau doi, poate o lună, două, înainte de moartea ei. Moda, îşi zise în timp ce examina fantoma de culoarea fumului, se aseamănă cu arta grădinarilor care prefac arbuştii şi copacii în figuri geometrice. Şi şoldurile astea arcuite. Şi nici bustul nu părea să aibă ceva comun cu un trup de femeie! Cascada pornită de sub gît şi oprită în talie! Claia de păr, o monstruoasă construcţie ornamentală menită doar să deformeze craniul. Privită în 1933, imaginea părea ciudat de respingătoare, hidoasă chiar. Şi totuşi, dacă închidea ochii (şi nu se împotrivi ispitei) putea încă s-o vadă pe maică-sa mereu frumoasă, cînd întinsă leneş pe un şezlong, cînd sprintenă, alergînd pe terenul de tenis, cînd trecînd ca o pasăre în zbor razant pe gheaţa unei ierni îndepărtate…

Instantaneele luate zece ani mai tîrziu, în care apărea Mary Amberley, îi produseră aceeaşi impresie. Fusta era la fel de lungă, dar din rochia în formă de clopot, mai puţin înfoiată, femeia ieşea tot fără picioare, părînd că se deplasează pe patine cu rotile. Sînii fuseseră niţel săltaţi, ce e drept, după cum fuseseră reduse ca dimensiuni şi protuberanţele posterioare. Cu toate astea, femeia astfel înveşmîntată părea neverosimilă. Un crab strîns într-un corset. Enorma pălărie cu pene din 1911 evoca nici mai mult, nici mai puţin decît o înmormîntare clasa I din Franţa. Cum putuse oare un bărbat în toate minţile să fi dorit o femeie cu înfăţişare atît de total antiafrodiziacă? Şi totuşi… În ciuda instantaneelor aflate în faţa lui, putea să-şi aducă aminte de Mary ca de însăşi întruchiparea seducţiei. Fusese o vreme cînd era de ajuns ca acest crab cu pene pe cap, montat pe patine cu rotile, să se ivească în faţa lui pentru ca imediat să i se înteţească bătăile inimii şi să i se taie răsuflarea.

După douăzeci sau treizeci de ani, fotografiile nu mai dădeau la iveală decît aspecte din altă lume, o lume neobişnuită. Neobişnuitul (jalnic automatism!) este întotdeauna echivalent cu absurdul. Anthony îşi reamintea, în schimb, emoţia pe care o simţise atunci cînd neobişnuitul făcea încă parte din obişnuit, atunci cînd absurdul, fiind considerat drept normal, nu conţinea nici o notă de absurd. Dramele memoriei: Hamlet îmbrăcat în haine moderne.

Cît de frumoasă fusese maică-sa, frumoasă în pofida excrescenţelor alcătuite de volutele părului, în pofida cascadei line ce-i înghiţise sînii şi a protuberanţelor posterioare. Şi Mary! Ce aprige dorinţe stîrnise, chiar strînsă într-o carapace, chiar cu pene funerare pe cap. În alte fotografii se văzu şi pe el, în pardesiu de culoare bej şi cu beretă scoţiană roşie; altă imagine îl înfăţişa îmbrăcat în haină de catifea verde, cu jabou de dantelă, întocmai ca Bubbles¹, mai măricel, purtînd pantaloni bufanţi care se terminau brusc sub genunchi, înghiţiţi de două tuburi din postav gros şi rigid. În altele apărea în hainele purtate obligatoriu duminica, la colegiul din Norfolk, cu guler scrobit şi pălărie tare; un alt instantaneu, luat într-o zi obişnuită, îl înfăţişa cu şapca roşie de uniformă. Nici pe el însuşi nu se putea revedea în memorie decît în haine moderne; niciodată ca micuţul şi absurdul personaj de bal mascat scos la iveală de fotografii. Cît despre sentimente, nu credea să fi fost vreodată mai prejos decît băieţii născuţi cu treizeci de ani mai tîrziu, băieţi cu pulovere şi pantaloni scurţi. Dovadă, se pomeni Anthony gîndind, ca şi cum ar fi fost vorba de altcineva, în timp ce se uita lung la propria lui imagine – elev la colegiul din Eton, cu jachetă şi joben – dovadă că progresul nu poate fi decît înregistrat şi niciodată resimţit ca atare.

Întinse mîna, luă caietul de însemnări, îl deschise şi scrise:

Progresul poate fi, eventual, perceput de către istorici; dar nu poate fi simţit de cei implicaţi în presupusul proces evolutiv. Tinerii se nasc în toiul împrejurărilor, în mers, iar cei vîrstnici, după cîteva luni sau după cîţiva ani, nu le mai pun nici ei în discuţie. Paşii înainte nu sînt resimţiţi drept paşi înainte. Nu se constată nici un sentiment de recunoştinţă, ci numai nemulţumire, dacă, din cine ştie ce motiv, unul din aparatele de curînd inventate menite să-ţi asigure confortul se strică. Oamenii nu-şi petrec timpul slăvindu-l pe Dumnezeu fiindcă le-a dăruit automobilul; se mulţumesc să înjure cînd li se înfundă carburatorul.

Închise caietul şi se cufundă din nou în contemplarea jobenului din 1907.

Auzi pe cineva apropiindu-se şi, ridicînd ochii, o zări pe Helen Ledwidge străbătînd ca de obicei terasa, cu paşi lungi şi săltăreţi. Sub pălăria cu boruri mari, obrajii îi erau îmbujoraţi, aprinşi parcă de văpaia emanată de costumul ei de plajă, roşu ca para focului. Ca şi cum ar fi în iad. Şi, de fapt, îşi urmă Anthony firul gîndurilor, Helen era în iad. Unde e iadul, dacă nu în noi înşine? Helen îşi purta cu ea propriul său infern, infernul căsătoriei ei groteşti şi poate încă multe altele. Se abţinuse întotdeauna să le cerceteze mai îndeaproape, prefăcîndu-se chiar că nu băga de seamă ori de cîte ori Helen se arătase dornică să-l călăuzească pe acele întortocheate drumuri. Cercetarea şi explorarea l-ar fi vîrît în Dumnezeu ştie ce smîrcuri emoţionale sau l-ar fi împins spre cine ştie ce responsabilităţi. Nu avea nici timp, şi nici energie pentru emoţii şi responsabilităţi. Munca lui era mai presus de toate. Punînd stavilă curiozităţii, continua cu încăpăţînare să joace rolul pe care de multă vreme şi-l alesese, şi anume cel al filozofului detaşat, al omului de ştiinţă preocupat de problemele lui şi care, în consecinţă, nu vede lucrurile ce sar în ochii tuturor. Se purta cu Helen ca şi cum pe chipul ei nu putea desluşi decît frumuseţea, pur exterioară, a formelor şi a materiei din care erau alcătuite. Ştia şi el, vezi bine, că pielea nu e niciodată cu desăvîrşire opacă; sufletul străbate pereţii receptaculului. Ochii cenuşii, cu priviri limpezi, ai lui Helen, ca şi gura cu buza de sus puţin răsfrîntă şi fin cizelată se înăspriseră, se urîţiseră parcă, pecetluite de o duşmănoasă amărăciune.

Focurile iadului se stinseră în clipa cînd Helen trecu din bătaia soarelui în umbra de lîngă casă. Paloarea bruscă a feţei îi accentua şi mai tare melancolia amară ce i se întipărise pe faţă. Anthony o privi, dar nu se ridică şi nici nu-i dădu bună ziua. Făcuseră o convenţie: nici unul din ei nu trebuia să se ţină de mofturi; nici chiar moftul de a-şi spune bună dimineaţa. Nici un fel de mofturi. În clipa cînd Helen intră în odaie pe uşa deschisă ce dădea spre terasă, Anthony se cufundă iar în contemplarea fotografiilor.

— Am venit, spuse Helen, fără să surîdă. Îşi scoase pălăria şi, cu un gest cam smucit, dar nu lipsit de farmec, îşi dădu capul pe spate, pentru ca şuviţele cîrlionţate ale părului ei castaniu cu reflexe aurii să nu-i mai cadă pe frunte. Fioros de cald! Aruncă pălăria de plajă pe sofa şi se îndreptă spre colţul unde se afla Anthony aşezat la birou. Nu lucrezi? îl întrebă mirată. I se întîmpla atît de rar să-l găsească altfel decît cufundat în cărţi şi hîrtii.

— Nici un pic de sociologie pe ziua de azi, spuse Anthony clătinînd din cap.

— La ce te uiţi?

Stătea în picioare lîngă scaunul lui. Se aplecă pentru a putea privi fotografiile împrăştiate pe birou.

— La cadavrele mele de odinioară. Îi arătă fantoma defunctului elev de la Eton.

După ce o examină o clipă în tăcere, Helen spuse:

— Erai drăguţ pe atunci.

— Merci, mon vieux! O bătu uşor, cu afectuoasă ironie, pe coapsă. La şcoală mi se spunea Benger.

Între vîrfurile degetelor lui şi rotunjimea elastică a şoldului ei, halatul de mătase aşternea o suprafaţă netedă, uscată şi lunecoasă, ciudat de neplăcută la pipăit.

— O prescurtare de la Benger’s Food². Fiindcă aveam o mutră de bebeluş.

— Erai delicios, continuă Helen, neţinînd seama de vorbele lui, erai într-adevăr delicios pe atunci. Înduioşător.

— Dar aşa sînt şi acum, o înfruntă Anthony ridicînd capul şi zîmbindu-i.

Helen îl privi lung, fără să scoată o vorbă. Fruntea minunat de netedă şi senină, ca a unui copil meditativ, era înconjurată de păr negru şi des. Într-un fel uşor comic, nasul puţin cam mic şi cîrn era tot de copil. Printre pleoapele întredeschise, ochii lui Anthony licăreau plini de o voioşie lăuntrică. Şi colţurile buzelor păreau să schiţeze un zîmbet, un surîs abia mijit şi ironic, care contrazicea într-o oarecare măsură ceea ce păreau să exprime buzele, prin forma lor. Avea buze cărnoase, frumos conturate, buze voluptuoase şi în acelaşi timp grave, triste, vibrînd parcă de prea multă sensibilitate. Buze ce arătau în toată goliciunea lor o senzualitate nu lipsită de melancolie, buze ce nu ştiau să se apere, buze lăsate în voia soartei de bărbia mică şi molîie.

— Din păcate, spuse în sfîrşit Helen, ai dreptate. Eşti într-adevăr drăguţ, eşti înduioşător. Dumnezeu ştie de ce. Şi n-ar trebui să fii. E o escrocherie, vorbesc serios, o stratagemă ca să atragi oamenii, dîndu-le să înţeleagă că vor primi ceva în schimb.

— Nu zău! protestă el.

— Îi sileşti să-ţi dea ceva pe degeaba.

— Cel puţin sînt absolut sincer spunînd din capul locului că n-am nimic de dat. Nu pretind niciodată că e vorba de marea pasiune a vieţii mele. Rosti emfatic cuvintele, apăsînd pe consoane şi alungind vocalele. Nu spun nici măcar că simt un fel Wahlverwandschaft³, adăugă, luînd-o pe nemţeşte, anume ca toată povestea asta romantică cu afinităţile elective şi emoţiile violente să pară şi mai ridicolă. Un simplu divertisment.

— Un simplu divertisment, îl imită Helen ironic, gîndindu-se, în timp ce vorbea, că la începutul legăturii lor stătuse în pragul dragostei, dacă se putea spune aşa, aşteptînd să fie chemată înăuntru. Dar cu cîtă cerbicie (cerbicie ce se traducea în fapt prin clipe de tăcere şi printr-o bine chibzuită amabilitate), cît de categoric şi de hotărît îi închisese uşa în nas. Nu dorea să fie iubit. O clipă, Helen fusese pe punctul de a se răzvrăti; apoi, cu aceeaşi resemnare sarcastică şi amară cu care se învăţase să înfrunte viaţa, îi acceptase condiţiile. Erau cu atît mai acceptabile cu cît nu se zărea nimic mai bun la orizont. În definitiv, era un om remarcabil. Ţinea mult la el; unde mai pui că se pricepea cel puţin s-o satisfacă în calitate de amant. Un simplu divertisment, repetă ea pufnind într-un rîs zeflemitor.

Anthony o săgetă cu privirea, întrebîndu-se cam neliniştit dacă nu cumva Helen avea de gînd să încalce convenţia tacit stabilită între ei şi să abordeze vreun subiect interzis. Dar temerile lui se dovediră a fi fără temei.

— Da, recunosc, urmă ea după o scurtă tăcere. Eşti cinstit, nimic de zis. Dar asta nu schimbă faptul că primeşti mereu ceva fără să dai nimic în schimb. Să zicem că e o escrocherie involuntară. Ai noroc că arăţi cum arăţi. La tine nu s-ar putea spune că ochii sînt oglinda sufletului. Se aplecă din nou să privească fotografiile. Cine e?

Anthony şovăi puţin înainte de a răspunde. Zîmbi, deşi nu se prea simţea în largul lui, şi-i răspunse:

— Una din cele care nu au fost marea pasiune a vieţii mele. Se numea Gladys.

— Aş fi putut băga mîna în foc că o chema Gladys, spuse Helen, strîmbînd din nas. De ce ai părăsit-o?

— N-am părăsit-o. Ea m-a lăsat pentru altul. Nu pot spune că mi-am făcut cine ştie ce sînge rău.

Era pe punctul să adauge ceva, dar Helen îl întrerupse:

— Poate că celălalt îi şi vorbea uneori cînd erau în pat.

Anthony roşi.

— Ce vrei să spui?

— Sînt femei, oricît ar părea de ciudat, cărora le place să li se vorbească în aşternut. Şi, cum tu nu vorbeai… Nu vorbeşti niciodată, de altfel.

O dădu pe Gladys la o parte şi luă din teancul de fotografii una care înfăţişa o femeie îmbrăcată după moda din 1900.

— E mama ta?

Anthony dădu din cap.

— Şi aici e mama ta, spuse el, arătîndu-i poza în care apărea Mary Amberley cu pălăria acoperită de pene funebre. Apoi adăugă pe un ton de dezgust: Toată povara asta a experienţei trecute pe care o tîrîm după noi! Ar trebui să existe un mijloc prin care să putem scăpa de amintirile de prisos. Cît îl urăsc pe venerabilul Proust! Chiar îl urăsc!

Şi, cu o vervă îndrăcită, începu să evoce imaginea acelui căutător astmatic al timpului pierdut, cu pielea greţos de albă şi de fleşcăită, cu mamele aproape feminine, dar acoperite cu păr lung şi negru, acel om ce sta de-a pururi pe vine în scăldătoarea căldicică a amintirilor regăsite. Clăbucii soioşi rămaşi din nenumăratele băi făcute în trecut pluteau în jurul lui. Tot jegul acumulat în ani de zile, incrustat în pereţii căzii sau rămas în suspensie ca o mîzgă neagră, în apă. Invalidul palid şi respingător îmbiba buretele în propriile zoaie ca să şi-l stoarcă apoi pe faţă; lua apa scîrboasă în pumni, clătindu-şi încîntat apoi cu ea gura, gargarisindu-se şi adulmecînd ciorba leşioasă, pătruns de pietate, asemenea unui hindus în Gange.

— Vorbeşti de el, spuse Helen, ca despre un duşman personal.

Drept orice răspuns, Anthony izbucni în rîs.

În tăcerea care urmă, Helen ridică fotografia ştearsă a mamei ei şi începu s-o examineze cu atenţie, ca şi cum ar fi fost o hieroglifă misterioasă care, corect descifrată, i-ar fi putut da un indiciu pentru dezlegarea unei enigme.

Anthony o privi cîteva clipe cu luare-aminte; apoi, simţind nevoia să facă ceva, băgă mîna în teancul de fotografii şi o scoase pe cea în care apărea unchiul James într-un costum de tenis de pe la 1906. Murise de cancer, nenorocitul, dar împăcat ca un bun catolic. Lăsă fotografia şi luă alta. În prim-plan, un grup de excursionişti într-un peisaj elveţian cu munţi înneguraţi; tatăl său, mama sa vitregă şi cele două surori după tată. „Grindewald, 1912“, aşa era notat pe dos, cu scrisul îngrijit al domnului Beavis. Toţi patru, observă, aveau cîte un alpenştoc în mînă.

— Şi mi-aş dori, spuse tare, punînd fotografia pe masă, mi-aş dori ca zilele să-mi fie despărţite una de alta printr-o nefirească impietate⁴.

Helen ridică ochii de pe indescifrabila hieroglifă pe care o ţinea în mînă.

— Atunci de ce îţi pierzi vremea uitîndu-te la fotografii îngălbenite?

— Făceam ordine în dulap, explică el. Aşa au ieşit la iveală. Ca Tutankamon. Nu m-am putut împotrivi tentaţiei de a le privi. De altfel, e ziua mea, adăugă el.

— Ziua ta?

— Împlinesc patruzeci şi doi de ani. Anthony dădu din cap. E prea deprimant! Şi cum toată lumea se complace într-un amurg din ce în ce mai întunecat… Puse mîna pe o serie de fotografii, dar se răzgîndi. Cadavrele au sosit la timp. Se vede bine mîna providenţei sau, dacă vrei, ghiontul dat de întîmplare.

— Ai iubit-o mult, nu-i aşa? întrebă Helen după un minut de tăcere, arătîndu-i imaginea fantomatică a mamei ei.

Anthony dădu din cap în semn că da şi, ca să schimbe vorba, spuse:

— Ea m-a civilizat. Eram pe jumătate sălbatic cînd a început să se ocupe de mine. Nu dorea să discute despre sentimentele lui pentru Mary Amberley, mai ales cu Helen (deşi, fără îndoială, era vorba de un reziduu de primitivism). Povara hărăzită femeii albe⁵, adăugă rîzînd. Apoi, luînd din nou în mînă poza excursioniştilor cu alpenştocuri, spuse: Iată unul din lucrurile de care m-a eliberat; Elveţia era plină de neguri. Nu pot să-i fiu îndeajuns de recunoscător.

— Păcat că nu s-a putut elibera şi pe ea însăşi, spuse Helen după ce se uită la excursioniştii înarmaţi cu alpenştocuri.

— Fiindcă veni vorba, cum se mai simte?

Helen ridică din umeri:

— Era mai bine cînd a ieşit din clinică astă-primăvară. Dar, bineînţeles, a început iar. Vechea poveste. Morfină. Şi, cînd nu se droghează, bea. Am văzut-o la Paris, unde m-am oprit puţin înainte de a veni aici. Înfiorător! se cutremură ea.

Anthony îşi luă mîna de pe coapsa lui Helen, pe care o mîngîiase cu o afecţiune nuanţată de ironie, căci gestul i se păru dintr-odată extrem de nelalocul lui.

— Nu ştiu ce e mai grav, continuă Helen după o scurtă pauză. Murdăria – nici nu-ţi închipui halul în care am găsit-o – sau răutatea şi groaznica minciună în care se complace. Oftă adînc.

Cu un gest care nu mai avea nimic ironic, Anthony îi luă mîna şi i-o strînse. Biata Helen!

Helen rămase cîteva minute cu ochii în gol, mută şi nemişcată. Deodată, ca şi cum s-ar fi deşteptat din somn, se scutură. Îi simţi mîna, inertă pînă atunci, strîngîndu-se într-a lui; cînd se întoarse spre el, chipul ei era din nou însufleţit de o voită şi sfidătoare voioşie.

— Dimpotrivă, aş zice. Bietul Anthony, spuse şi vorbele fură însoţite de un ciudat hohot de rîs înăbuşit, ce izbucni pe neaşteptate, parcă din fundul pieptului. Cine s-a găsit să vorbească de impostură!

Anthony încercă să spună că în ceea ce o priveşte nu era vorba de aşa ceva, cînd Helen îşi apăsă buzele de ale lui, cu un fel de mînie reţinută.

1. Numele sub care este cunoscut un tablou celebru de Sir John Everett Millais (1829-1896) înfăţişînd un băieţaş care se joacă făcînd baloane de săpun.

2. Numele unui produs pentru sugari.

3. Afinitate electivă (germ., orig).

4. Parafrazarea unor versuri din poezia The Rainbow („Curcubeul“) de W. Wordsworth (1770-1850): And could wish my days to be / Bound each to each by natural piety („Mi-aş dori ca zilele să-mi fie legate / una de alta prin firească pietate“).

5. Aluzie la unul din poemele lui R. Kipling (1865-1936), White man’s burden, „povara“ fiind „datoria“ de a-i civiliza pe băştinaşii din ţările cucerite în vederea colonizării.

Capitolul II

4 aprilie 1934

Din jurnalul lui A.B.

Cinci cuvinte rezumă orice biografie: Video meliora proboque; deteriora sequor¹. Ca toţi ceilalţi oameni, ştiu ce ar trebui să fac, dar continui să fac ceea ce ştiu că n-ar trebui. Astăzi după-amiază, de pildă, m-am dus să-l văd pe bietul Beppo, care se simte încă foarte prost după gripă. Ştiu că ar fi trebuit să stau cu el şi să-l ascult lamentîndu-se cu privire la ingratitudinea şi cruzimea tineretului, să-l las să-mi vorbească despre groaza lui de bătrîneţe şi de singurătate, de cumplita bănuială că lumea a început să spună că e cam pisălog şi că nu mai este à la page². Familia Bolinski a dat o serată fără să-l invite, Hagworm nu-l mai poftise la un weekend din noiembrie… Ştiu că ar fi trebuit să-l ascult, arătîndu-i că-l înţeleg, să-i dau sfaturi, să-l rog să nu-şi piardă cumpătul din pricina unor lucruri inevitabile sau a unor fleacuri. Desigur că n-ar fi ţinut seama de sfaturile mele – aşa se întîmplă întotdeauna; totuşi, cum nu se ştie niciodată, e mai bine să încerci. În loc să procedez aşa, mi-am liniştit conştiinţa cumpărîndu-i o livră din cei mai scumpi struguri, i-am îndrugat o minciună, ceva despre un comitet la care trebuia să mă duc imediat. De fapt, pur şi simplu nu mai eram în stare să-l aud iarăşi pe bietul B. căinîndu-se şi înduioşîndu-se de vitregia soartei. Am căutat să mă justific faţă de mine însumi nu numai prin faptul că dădusem atîţia bani pe struguri, ci şi prin consideraţii de ordin moral: la cincizeci de ani, un om nu mai are dreptul să fie atît de neghiob încît să mai dea importanţă unor aventuri amoroase, unor invitaţii la masă sau relaţiilor cu persoane pe care e şic să le frecventezi. Nu se cade ca omul să fie atît de dobitoc; prin urmare (impecabilă logică), nu eram dator să fac ceea ce ştiam că trebuie să fac. Aşa încît am plecat în grabă după ce am stat numai un sfert de oră, lăsîndu-l pe amantul ăla pradă singurătăţii şi autocompătimirii care îi otrăveşte zilele. Am să mă duc mîine la el şi am să stau cel puţin două ore.

„Păcate omeneşti“ – mai putem utiliza oare expresia? Nu. Are prea multe sensuri şi implicaţii nedorite – sîngele mielului, primejdia de a stîrni mînia lui Dumnezeu, flăcările iadului, obsesii sexuale, frica de a cădea în ispită, castitatea mai presus de caritate. (De observat că bietul Beppo, dacă îl cunoşti mai bine şi îl priveşti dinăuntru, poate apărea ca un nou Comstock³ sau Sfîntul Pavel). Trebuie spus că „păcate omeneşti“ e o expresie care a fost mereu asociată cu acea contemplare egoistă a eului care dăunează atît de mult cucerniciei. A se vedea jurnalul lui Prince, acel evanghelist zelos care a fondat ulterior Lăcaşul Iubirii⁴, adevărul fiindu-i revelat, cum ar spune buchmaniţii⁵, căci dorinţa lui de copulaţie în comun, multă vreme înăbuşită, a pătruns în cele din urmă în eul său conştient la porunca Duhului Sfînt (cu care a sfîrşit prin a se identifica), acesta spunîndu-i să împace trupul cu dumnezeirea. Şi s-a apucat să asculte de poruncă – în public, după cît se pare; şi pe canapeaua din salon.

Nu, nu mai putem utiliza expresia şi nici gîndi folosind termenii pe care îi implică. Dar asta nu înseamnă că tendinţa tenace de a ne comporta cum nu trebuie a încetat să mai existe sau că nu sîntem datori să o examinăm obiectiv şi să vedem ce e de făcut. Mă gîndesc la cele spuse de bătrînul Miller, în timp ce mergeam călare să-l vedem pe unul din pacienţii lui indieni, în munţi: „În realitate şi din fire, orice om e o unitate; dar tu ai transformat în mod artificial unitatea asta într-o trinitate. Un om inteligent şi doi imbecili, iată ce ai făcut din tine. Un admirabil mînuitor de idei, asociat cu un individ care, în ceea ce priveşte cunoaşterea de sine şi percepţia, e un întîrziat mintal; şi perechea asta s-a asociat cu un trup nătîng care habar n-are de tot ceea ce face şi simte, care nu se pricepe la nimic, care nu ştie nici cum să se folosească de el însuşi, nici de cele ce se află în preajma lui. Doi imbecili şi un intelectual. Omul e însă o democraţie, unde domneşte majoritatea. Trebuie să iei măsuri cu privire la această majoritate“. Acest jurnal înseamnă un prim pas. Cunoaşterea de sine, o măsură preliminară, esenţială pentru a te putea schimba. Teorie pură şi apoi punerea ei în practică. Indiferenţa – iată ce mă ameninţă. Nu pot să-mi bat capul cu oamenii.

Sau, mai bine zis, nu vreau, căci ocolesc cu grijă orice ocazie de a mă lăsa sîcîit. Tratamentul presupune în mod necesar să ies în întîmpinarea tuturor prilejurilor de această natură, mai mult încă, să mă abat din drumul meu pentru a le crea.

Indiferenţa e o formă de trîndăvie, căci poţi să munceşti zdravăn, aşa cum am făcut întotdeauna, şi totuşi să te lăfăi în lene; să fii harnic cînd e vorba de munca ta şi scandalos de indolent faţă de tot ce se află în afara preocupărilor tale. Fiindcă munca, se înţelege, e amuzantă. Pe cînd celelalte lucruri – relaţiile cu oamenii, în cazul meu – sînt dezagreabile şi obositoare. Din ce în ce mai dezagreabile pe măsură ce obiceiul de a evita contactul cu ceilalţi oameni se înrădăcinează pe zi ce trece. Indiferenţa e o formă de trîndăvie, iar trîndăvia este la rîndul ei unul din simptomele lipsei de dragoste. Cînd e în joc ceva la care ţii, nu eşti leneş. Problema e cum să faci ca să iubeşti? Încă o dată, cuvîntul e suspect – a devenit unsuros deoarece a fost mînuit de atîtea generaţii de Stiggins⁶. Ar trebui să existe un mod de a curăţa şi de a dezinfecta cuvintele. Iubire, puritate, bunătate, spiritualitate – un vraf de rufe murdare ce trebuiesc date la spălat. Ce e de făcut pentru… a simţi nu „iubire“ – de vreme ce iubirea e o batistă murdară –, ci pentru a nutri, să zicem, un interes statornic şi afectuos faţă de oameni? Cum să ne apropiem de ei pe plan antropologic, cum ar spune moş Miller? Nu e uşor de răspuns.

5 aprilie

Am lucrat toată dimineaţa. Ar fi stupid să nu redactez materialul adunat; într-o nouă formă, se înţelege. Concepţia mea iniţială era aceea de a compune o vastă frescă de tipul Bouvard şi Pécuchet, bazată pe fapte istorice.

Un tablou al superficialităţii, zugrăvit în aparenţă obiectiv şi ştiinţific, dar alcătuit, acum îmi dau seama, anume pentru a-mi justifica în propriii mei ochi felul de viaţă. Dacă oamenii s-ar fi comportat întotdeauna fie ca nişte imbecili, fie ca nişte maimuţe, dacă nu s-ar fi putut comporta altfel, atunci aş fi fost îndreptăţit să stau comod în fotoliul meu, ca la teatru, şi să-i privesc prin binoclu. Dar, dacă se putea face ceva şi dacă, în consecinţă, comportamentul ar putea fi modificat, în cazul ăsta… Pînă atunci, o descriere a comportamentului şi o expunere a modalităţilor de modificare pot avea o anumită valoare, dar nu o valoare atît de mare încît să justifice o abţinere totală de la orice altă formă de activitate.

După-amiază am fost la Miller, unde am găsit un preot care ia creştinismul în serios şi care a fondat o organizaţie de pacifişti. Un individ pe nume Purchas. Între două vîrste. Oarecum genul sportivo-jovialo-creştin. Ne vine greu să credem că un om care se exprimă folosind clişee poate fi totuşi inteligent. Un tip bine. Mai mult chiar. Cu totul ieşit din comun.

Scopul ce trebuie urmărit este cel de a folosi şi de a extinde organizaţia lui Purchas. Unitatea e un grup mic, în felul agapei primitive creştine sau al celulei comuniste. (De observat că toate mişcările izbutite au avut la bază grupuri de opt, ca la vîslaşi, sau de unsprezece, ca la fotbal.) Grupurile lui Purchas, înainte de a începe reuniunile, participă la un ritual creştin. În mod empiric s-a descoperit că o atmosferă pioasă sporeşte eficacitatea, intensifică spiritul de cooperare şi de sacrificiu. Dar pietatea în sensul creştin al cuvîntului se va dovedi inacceptabilă pe o scară largă. Miller crede posibilă o practică laică a meditaţiei pe care ar dori-o însoţită, bineînţeles, de un antrenament destinat să te înveţe cum să te slujeşti de propriul tău eu, mergînd pe linia trasată de F.M. Alexander, care precizează că trebuie început prin exercitarea unui control asupra corpului, pentru ca astfel (deoarece trupul şi spiritul sînt una) să poţi ajunge să practici controlul şi asupra impulsurilor şi asupra sentimentelor. E însă un lucru greu de realizat. Nu există profesorii necesari. „Trebuie să ne mulţumim să facem ceea ce putem începînd cu facultăţile intelectuale. Trupul ne va juca, desigur, renghiuri. E slab, şi slăbiciunea se manifestă în mai multe feluri decît ne închipuim.“

Am acceptat să contribui cu bani, să pregătesc nişte materiale şi să ţin conferinţe la întrunirile lor. Ultimul angajament e cel mai greu, întrucît am refuzat întotdeauna să vorbesc în public. După ce Purchas a plecat, l-am întrebat pe Miller dacă trebuie să iau lecţii de dicţie.

Răspuns: Dacă iei lecţii înainte de a te simţi bine şi coordonat din punct de vedere fizic, n-ai să faci decît să înveţi alt mod de a te servi greşit de tine însuşi. Însănătoşeşte-te, obţine coordonarea, serveşte-te cum trebuie de tine însuţi; vei putea atunci să vorbeşti în ce fel vei dori. Nu vor mai exista nici un fel de dificultăţi de exprimare şi nici trac.

Miller mi-a dat apoi o lecţie de folosire a eului. M-a învăţat să mă aşez pe scaun, să mă scol, să merg înainte şi înapoi. M-a avertizat că s-ar putea ca acest exerciţiu să mi se pară cam fără rost la început. Interesul şi înţelegerea aveau să crească în funcţie de rezultatele obţinute. Voi afla, spunea, în cursul acestui antrenament, o soluţie la problema video meliora proboque, deteriora sequor: o tehnică pentru a pune bunele intenţii în practică, pentru a fi sigur că înfăptuiesc ceea ce oricine ştie că e dator să facă.

Am petrecut seara cu Beppo. După ce am ascultat tot pomelnicul lui de necazuri, i-am sugerat că poate nu există leacuri, ci numai tratamente preventive. Poţi evita cauza. A reacţionat înfuriindu-se îngrozitor. În cazul ăsta mai merită oare să trăieşti? Îl condamnam la sinucidere. I-am răspuns dîndu-i de înţeles că viaţa merită să fie trăită şi pentru altceva. A declarat că preferă să moară decît să renunţe la ceea ce reprezintă pentru el sensul vieţii; apoi s-a potolit şi a declarat că ar dori din toată inima să poată renunţa la felul lui de viaţă. Dar în ce scop? Am sugerat pacifismul. Dar era pacifist, fusese întotdeauna pacifist. Da, ştiam; dar un pacifist pasiv, negativ. Există şi un pacifism activ, combativ. M-a ascultat şi mi-a spus că va mai reflecta, că ar fi, poate, o soluţie.

1. „Văd binele şi-l aprob, dar fac răul“, cuvinte pe care poetul latin Ovidiu le pune în gura Medeei (Metamorfozele).

2. În pas cu moda (fr., orig.).

3. Preşedintele unui Comitet din New York care a militat pentru introducerea cenzurii în artă şi literatură.

4. Mişcare religioasă care a avut loc în Anglia pe la 1840.

5. Adepţi ai lui Frank Nathan Daniel Buchman (1878-1961), fondatorul unei mişcări spiritualiste, cunoscută sub numele de Grupul Oxford.

6. E vorba de un pastor metodist ipocrit, personaj din Documentele postume ale clubului Pickwick, de Charles Dickens.

Capitolul III

30 august 1933

De pe acoperişul plat al casei privirile ţi se îndreptau mai întîi spre albastrul golf mediteraneean, unde pinii coborau pînă la mare. Mărginit de stînci albe ca nişte oseminte, golful era înconjurat de dealuri înalte, verzi la poale, unde era plantată viţa-de-vie, cenuşii pe costişele cu măslini şi pătate pe culmi de verdele închis al pinilor, de roşul pămîntului gol, de albul vreunei stînci sau de rugina buruienilor pîrjolite. Prin valea dintre cele două coline aflate în vecinătatea casei se zărea în depărtare, albăstrie, dar strălucitoare, ca o bară de metal, coama lungă şi dreaptă a muntelui Sainte-Baume. Grădina era împrejmuită de pini spre nord şi sud, aşa încît numai privind spre răsărit puteai vedea viile şi livezile de măslini, urcînd pe trepte de pămînt roşu pînă în vîrful dealurilor. Copacii de pe culmi, profilaţi pe cer, păreau uneori întunecaţi şi posomorîţi; alteori prindeau deodată viaţă, fremătîndu-şi frunzele argintii.

Pe acoperiş erau saltele de plajă. Erau întinşi pe una din ele, numai cu capul în umbra îngustă aruncată de parapetul dinspre sud. Era aproape de amiază. Razele soarelui cădeau vertical din cerul fără nici o umbră de nor. Briza mării înceta uneori, pentru ca o clipă mai tîrziu să adie iarăşi. Sorbind din arşiţa domolită din cînd în cînd de cîte o adiere, pielea părea să dobîndească o sporită sensibilitate; ai fi zis o conştiinţă independentă, ca şi cum s-ar fi adăpat dintr-o viaţă nouă izvorîtă din soare. Şi viaţa aceea ciudată, violentă, învăpăiată în spaţiul înconjurător, părea să străpungă pielea, să se infiltreze în carne pentru a o metamorfoza, aşa încît tot trupul să devină un obiect alcătuit dintr-o materie străină, de origine solară. Pînă şi sufletul se topea, pierzîndu-şi identitatea pentru a se preface în altceva, în ceva complet deosebit de tot ceea ce are atribute omeneşti.

Există atît de puţine expresii, o atît de mare penurie în ceea ce priveşte mimica, în raport cu infinitatea de gînduri, de sentimente şi de senzaţii, o umilitoare sărăcie nu numai în ceea ce priveşte reflexele, ci şi gesturile anume menite să exprime ceva. Încă lucid, deşi se simţea străin faţă de sine însuşi, Anthony examina simptomele vădite de cei întinşi pe acest pat de moarte unde zăcea şi el, atît ca asasin, cît şi ca victimă. Fără încetare, Helen îşi întorcea capul pe pernă, la dreapta, la stînga, ca şi cum ar fi căutat în zadar o alinare oricît de mică, un răgaz fie el numai de o clipă pentru a scăpa de cumplitul ei chin. Uneori, făcînd gestul celui ce imploră deznădăjduit să nu fie silit să soarbă din paharul cu venin, îşi împreuna mîinile şi le ducea la gură, muşcîndu-şi degetele sau băgîndu-şi pumnul în gura deschisă pentru a-şi înăbuşi hohotele de plîns. Chipul contorsionat devenise masca unei dureri de neîndurat. În clipa cînd se apleca asupra buzelor chinuite, Anthony îşi dădu deodată seama că faţa de lîngă el era cea a uneia din femeile sfinte aflate la picioarele Crucii, zugrăvite de Van der Weyden¹.

Apoi, într-o clipă, totul se linişti. Victima nu-şi mai răsucea capul pe pernă. Mîinile care ceruseră îndurare erau inerte. Expresia de durere dispăru şi pe chipul lui Helen se aşternu o seninătate serafică, de pe alt tărîm. Gura îi deveni gravă, ca gura unei sfinte. Ce viziune de cerească fericire se arătase acelor ochi acoperiţi de pleoape?

Zăcură multă vreme năuciţi de lumina aurie şi de dorinţa acum împlinită. Anthony începu să se mişte primul. Îmboldit de recunoştinţa şi de tandreţea pe care o simţea trupul său toropit încă de voluptate, întinse mîna ca s-o mîngîie. Pielea lui Helen dogorea ca un fruct pîrguit de soare. Se propti într-un cot şi deschise ochii.

— Semeni cu o femeie dintr-un tablou de Gauguin, spuse într-un tîrziu. Tot atît de neagră şi, ciudat, cu trupul la fel de plat ca al lor, remarcă el pentru prima oară, căci bronzul ce acoperise trupul lui Helen ştersese toate nuanţele sidefii, roşietice, albăstrii şi verzui, care dau pielii nevăzute de soare un somptuos relief.

Vocea lui Anthony pătrunse brutal în transa de caldă şi îmbătătoare destrămare în care se afla Helen. Tresări ca lovită. De ce nu-i dădea pace? Se simţise atît de fericită în lumea în care trăise numai trupul ei transfigurat, şi iată că o chema înapoi – înapoi în lumea asta, înapoi în iadul în care trăia de obicei, iadul alcătuit din vid, uscăciune şi nemulţumire. Nu-i răspunse. Închise şi mai tare ochii, apărîndu-se de realitatea ameninţătoare şi încercînd să-şi croiască un drum pentru a pătrunde din nou în paradisul din care fusese smulsă.

Neagră ca o femeie pictată de Gauguin şi cu trupul plat… Văzuse primul tablou pictat de Gauguin la Paris (îşi amintea perfect că se străduise să arate că îi plăcea mai mult decît îi plăcuse efectiv) împreună cu Mary Amberley. Perioada aceea însemnase pentru băieţandrul de douăzeci de ani, care fusese el pe atunci, ceva cu totul extraordinar, o epocă apocaliptică.

Se încruntă. Trecutul începea să-l stingherească. În clipa cînd, doritor să scape din chinga anilor scurşi, se aplecă să-i sărute umărul lui Helen, simţi că pielea ei dogorită de soare emană un miros uşor, dar pătrunzător, un miros de fum şi sare. Se trezi pe dată transportat într-o carieră de calcar la poalele unor dealuri din Chilterns, unde, împreună cu Brian Foxe, petrecuse un ceas nemaipomenit de plăcut – fără să poată spune de ce – ciocnind două bucăţi de cremene şi adulmecînd cu nesaţ locul unde scînteia ţîşnită lăsase un iz de algă moartă. „C-ca fumul sub mare“, spusese Brian, bîlbîindu-se cînd îi dăduse să miroasă bucata de cremene.

Chiar şi în fragmentele aparent cele mai solide ale realităţii imediate există capcane. Ce poate fi mai indubitabil prezent decît trupul unei femei ce stă întinsă la soare? Pînă şi el era înşelător. Terenul solid creat de autenticitatea senzualităţii şi a dragostei fizice i se surpase sub picioare proiectîndu-l într-o altă epocă şi în alt loc. Nu te puteai bizui pe nimic. Pînă şi pielea lui Helen mirosea ca fumul sub mare. Pielea asta vie, pielea asta atît de prezentă… Trecuseră totuşi aproape douăzeci de ani de cînd murise Brian.

O carieră de calcar, o galerie de artă, un trup negru întins la soare, aici, aproape, trup îmbibat de un miros de sare şi fum, răspîndind în acelaşi timp (ca şi trupul lui Mary, îşi amintea bine) un parfum răscolitor şi iute. Undeva, în cine ştie ce ungher al minţii lui, un nebun amesteca nişte fotografii şi le împărţea ca pe nişte cărţi de joc, la întîmplare. Apoi le aşeza iar, făcîndu-le teanc, le amesteca şi le împărţea din nou, într-alt fel, iarăşi şi iarăşi, la nesfîrşit. Nu exista cronologie. Idiotul nu deosebea trecutul de viitor. Cariera de calcar era tot atît de reală şi de prezentă ca şi galeria de artă. Răstimpul de zece ani dintre episodul cu bucăţile de cremene şi cel cu tablourile lui Gauguin era un fapt, dar acest fapt nu se impunea de la sine, putea fi descoperit numai retrospectiv de o minte capabilă să socotească. Cei treizeci şi cinci de ani de viaţă conştientă pe care îi trăise îi percepea acum numai ca pe ceva haotic, un vraf de fotografii mînuite de un nebun. Şi cine era cel care hotăra care anume instantanee meritau să fie păstrate şi care zvîrlite la coş? Un animal, ce acţionează din teamă sau determinat de libido, după Freud şi adepţii lui. Freudienii s-au lăsat înşelaţi totuşi de patetica iluzie că există motivaţii pentru orice acţiune şi, incorigibili logicieni, au pornit mereu în căutarea unor cauze determinante şi a unor motivaţii inteligibile. Frica şi plăcerea sînt motivele cel mai uşor de înţeles. De aceea… Dar psihologia nu este cu nimic mai îndreptăţită decît oricare altă ştiinţă să fie antropomorfică sau exclusiv zoomorfică. În afară de raţiune şi biologie, omul se mai compune şi dintr-o serie de particule ce ascultă de legile hazardului. Unele lucruri se imprimă în memorie fiindcă se dovedesc a fi utile sau fiindcă stîrnesc interesul unor facultăţi intelectuale de ordin superior; altele sînt însă selecţionate de animalul ce predomină (sau voit uitate) pentru conţinutul lor emoţional. Dar cum rămîne cu nenumăratele lucruri de care ne amintim, lucruri fără vreun conţinut emoţional anume, lucruri lipsite de orice utilitate, de frumuseţe şi de semnificaţie? Memoria în asemenea cazuri pare să se datoreze numai întîmplării. În momentul cînd s-a produs evenimentul înregistrat de memorie, s-a întîmplat ca anumite particule să se găsească într-o poziţie favorabilă. Tac! şi evenimentul a fost prins, înregistrat pe o placă de unde nu se mai şterge niciodată. Fără nici un fel de motiv. În afară de cazul, îşi zise – şi ideea ce-i trecu prin minte îl tulbură – în afară, desigur, de cazul cînd motivul nu trebuie căutat înainte de producerea evenimentului, ci după ce el s-a produs, în ceea ce atunci constituia viitorul. Nu cumva galeria de tablouri fusese înregistrată şi pusă la păstrare în beciul minţii lui într-un anume scop, numai pentru a fi adusă la suprafaţă în zona conştiinţei tocmai acum? Tocmai în ziua cînd împlinea patruzeci şi doi de ani şi se simţea la adăpost, cînd avea patruzeci şi doi de ani, vîrsta la care un om s-a adunat, nemaiputîndu-se schimba vreodată? Şi dacă amintirea se ivise, pentru ce, împreună cu ea, să iasă din uitare şi acei ani tulburi ai adolescenţei, precum şi femeia care fusese nu numai prima lui iubită, ci şi prima lui călăuză în viaţă, acea fiinţă care cu greu mai putea fi deosebită azi de o jivină ce putrezea de vie, singură în vizuina ei puturoasă? Şi dacă absurdul joc copilăresc cu bucăţile de cremene îşi avea şi el un rost, un rost profund, anume acela de a se ivi din ungherele memoriei pe acest acoperiş încins de soare, acum cînd buzele lui atingeau trupul fierbinte al lui Helen? Acum să fie silit, în timp ce se afla în cursul acestui act de detaşată şi iresponsabilă senzualitate, să se gîndească la Brian şi la lucrurile pentru care trăise Brian, precum şi la cele pentru care murise. Murise. O altă imagine i-l înfăţişa prăvălit la picioarele unei stînci asemenea celei lîngă care se jucaseră pe cînd erau copii, în cariera de calcar. Da, chiar sinuciderea lui Brian, îşi dădea acum seama îngrozit, chiar bietul trup stîlcit între stînci, era în mod misterios acolo, în trupul dogorit întins alături de el.

Unu, doi, trei, patru – numărînd fiecare mişcare, începu s-o mîngîie. Gestul era magic şi avea să-l ducă, dacă îl repeta suficient de des, undeva dincolo de trecut şi de viitor, dincolo de bine şi de rău, în prezentul discret care îşi ajunge sieşi, prezentul atomizat. Particule de gîndire, de dorinţe şi de simţire se mişcau la întîmplare, venind accidental în contact şi despărţindu-se tot accidental. Un cazinou; un balamuc şi o grădină zoologică, dar şi o bibliotecă, într-un ungher, unde se află un ins care gîndeşte. Un ins aflat în mare măsură la bunul plac al crupierilor, al idioţilor şi al animalelor; cineva care nu se lasă însă abătut din drum, şi merge dîrz înainte. Într-un an sau doi, Elementele de sociologie vor fi terminate. În ciuda tuturor piedicilor, da, în pofida tuturor, gîndi Anthony îmbătat de o sfidătoare mîndrie şi continuă să numere: treizeci şi doi, treizeci şi trei, treizeci şi patru, treizeci şi cinci…

1. Pictor flamand din secolul al XV-lea.