Mary Chamberlain, The Dressmaker of Dachau

Copyright © 2014 by MS ARK LIMITED f/s/o Mary Chamberlain

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5636-3

ISBN PDF: 978-973-46-5637-0

ISBN print: 978-973-46-5420-8

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Vbashutskyy/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARY CHAMBERLAIN s-a născut la Londra şi a studiat relaţii şi politici internaţionale la University of Edinburgh şi London School of Economics. A debutat în 1975, iar de atunci a publicat numeroase cărţi cu tematică istorică, biografii, studii de feminism. Este, de asemenea, profesor emerit de istorie a caraibilor la Oxford Brookes University. A locuit şi a lucrat în Marea Britanie şi în Insulele Caraibe, a absolvit cunoscutul curs de creative writing de la Royal Holloway, University of London, iar în prezent trăieşte în capitala Marii Britanii alături de actualul soţ, Stein Ringen, sociolog norvegian. Croitoreasa de la Dachau este ultima ei carte publicată.

Pentru cei mici – Aaron, Lola, Cosmo,
Trilby – şi al lor Ba

Prolog

Soarele de aprilie îşi arunca razele pe bucăţile groase de mătase neagră, prefăcând-o într-o mare de ebonită şi lignit, de argint şi ardezie. Ada se uita la Anni cum îşi plimbă mâna de-a lungul cusăturilor fine, arcuite ale sacoului, mângâind firele bogate şi calde, pipăind buchetul prins la corsaj de parcă ar fi fost vorba de petalele unor flori gingaşe, vii.

Îl purta pe deasupra unui pulover gros de lână, peste care îşi legase şorţul ei de bucătăreasă, aşa că la umeri stătea să-i plesnească. Nu, nu aşa, vru Ada să zică. Aşa n-o să-ţi vină bine, dar îşi ţinu gura. Se vedea pe faţa ei că sacoul era cel mai frumos lucru pe care-l avusese vreodată.

Într-o mână Anni ţinea cheia de la camera Adei, iar în cealaltă, o valiză.

— Cu bine, zise ea aruncând cheia pe jos şi împingând-o cu piciorul înspre Ada.

Şi plecă, lăsând uşa deschisă în urma sa.

Unu

Londra, ianuarie 1939

Ada se zgâia în oglinda spartă proptită de bufetul din bucătărie. Cu gura deschisă şi limba ieşindu-i printre buze în semn de atenţie, îşi jumulea sprâncenele cu o pensetă ruginită. Tresări şi icni până nu mai rămase decât un arc subţire. Se tamponă cu loţiune în speranţa că o să-i treacă usturimea. Îşi umezi părul în apa curată şi călduţă din chiuveta cea veche şi crăpată, îl zvântă cu un prosop şi îl dădu pe stânga. Optsprezece ani – mult mai matură în felul acesta. Cu degetul mijlociu se pieptănă şi se netezi, cu arătătorul îşi făcu bucle. Trei onduleuri la stânga, cinci la dreapta, câte cinci pentru fiecare spic care cade pe spate, fiecare buclă trebuind fixată şi încheiată cu o clamă prinsă strâns, apoi lăsat părul să se usuce.

Ada nu se grăbea. Deschise geanta şi pescui prin ea până când îşi găsi pudra, fardul şi rujul. Nu prea mult, să nu pară vulgară, suficient însă cât să arate vioaie şi sănătoasă, ca fetişcanele alea din Liga Femeilor pentru Sănătate şi Frumuseţe. Le văzuse în Hyde Park în pantalonaşii lor negri cu bluziţe albe şi îşi aminti că exersaseră într-o sâmbătă după-amiază pe terenul de sport al Şcolii Primare Henry Fawcett. Ar putea şi ea să li se alăture. Era bine să fii suplă şi zveltă, şi şi-ar putea coase singură uniforma. La urma urmei, era croitoreasă de-acum, îi ieşeau bani buni.

Îşi frecă buzele una de alta ca să întindă rujul, verifică dacă buclele îşi păstrau forma pe măsură ce părul i se usca, luă oglinda şi intră în dormitor. Fustă maro de pepit cu pliuri inversate şi bluză crem cu broşă de email la baza gâtului. Arăta cochet. De asemenea, tweed de calitate, o bucată de material care îi rămăsese lui Isidore, croitorul din Hanover Square. Avea doar cincisprezece ani când a început să lucreze acolo. Doamne, era boboacă, aduna boldurile căzute pe podea şi mătura scamele lăsate de material, cu espadrilele devenite gri din pricina cretei şi salopeta de căpătat lungă-n mâneci. Tata spunea despre atelier că era o bătaie de joc, că grăsanul de capitalist care-l ţinea nu făcea decât s-o exploateze şi că Ada ar trebui să-şi ceară drepturile şi să se înscrie în sindicat. Dar Isidore i-a deschis ochii. A învăţat-o că materialul trăieşte şi respiră, că are personalitate şi stări. Mătasea, zicea el, e încăpăţânată, batistul, posac. Lâna e dură, flanelul, leneş. El a învăţat-o cum să taie stofa astfel încât să nu facă încreţituri şi să jeneze, despre decupaje şi tivuri. A învăţat-o să folosească tipare, unde să facă semne cu creta şi unde să însăileze. A învăţat-o să folosească maşina de cusut, despre fire şi fibre sau cum se potriveşte un fermoar la modă astfel încât să rămână ascuns sub cusături, cum se face întăritura unei butoniere sau, de exemplu, o manşetă. Spic, Ada, spic. Ada era în al nouălea cer printre femei care arătau ca manechinele, cu coafuri superbe şi trene ameţitoare. Chiar şi lenjeria se făcea la comandă. Ada îşi dorea lumea aceea, pe care Isidore i-o arătase.

Dar mai avea până acolo. La cât îi cerea mama pentru cheltuielile casei şi cu cât dădea pe autobuz până la lucru şi înapoi, plus o prăjiturică la ceaiul din Lyons cu fetele, când era ziua de salariu, la sfârşitul săptămânii nu-i mai rămânea mare lucru.

— Şi să nu-ţi închipui că de-acum vii aici şi comanzi, doar pentru că aduci şi tu bani în casă, ridică mama un deget pătat, zbârcit ca un vierme bătrân.

Trebuia să-şi facă în continuare partea la ştersul prafului şi la măturat, iar acum, că fusese instruită, se adăuga şi confecţionarea rochiilor celor din casă.

Ada ştia că nu visa o viaţă mizerabilă de sclavă îmbrăcată cu haine la mâna a doua. Îşi umezi degetul mare şi arătătorul cu limba, îşi plie ciorapii Bemburg, îi potrivi pe degete şi pe călcâi, îi ridică atent, pliu după pliu, fii atentă să nu-i agăţi, astfel încât dunga să se aranjeze perfect la spate. Calitatea se vede. Aparenţele contează. Cât timp hainele ei arătau bine, nimeni nu-i putea face nimic. Buze ţuguiate, nasul pe sus, pardon. Aere şi graţie, cele mai bune maniere. Ada ştia toate astea, şi avea să ajungă cineva.

Lăsă oglinda pe poliţa de deasupra şemineului, sprijinind-o de perete, şi îşi aranjă părul castaniu astfel încât să-i cadă în bucle lejere. Îşi luă pălăriuţa şic, un pillbox maro de fetru pe care i-l făcuse o modistă de la lucru, şi şi-o puse pe cap, împingând-o niţel pe-o parte şi-n faţă. În picioare îşi puse escarpenii ei arămii, apoi, fixând oglinda înclinată în jos, se dădu înapoi ca să vadă efectul. Desăvârşit. Stilat. Cu gust.

Ada Vaughan sări peste pragul încă jilav după frecatul de azi-dimineaţă. Trase uşa după ea şi păşi pe trotuar. Cerul era jos, hornurile şemineurilor tuşeau în aerul dimineţii, acoperite de funingine. Veranda se întindea de-a lungul străzii, iar aburul, de la micsandra galbenă până la plasa maronie, dădea să iasă prin geamul deschis în vântul fără vlagă din oraş. Ada îşi acoperi nasul cu mâna, pentru ca ceaţa dinspre Tamisa şi cenuşa rămasă de la topitul seului să nu-i intre în nări şi să-i rămână apoi muci negri în batistuţele pe care şi le cususe şi pe care îşi brodase în colţ AV.

Ţăcăni cu tocurile de-a lungul Theed Street, cu uşile de la intrare deschise ca să poţi privi înăuntrul acestor case respectabile, curate ca lacrima; zonă bună, trebuia să fii cineva ca să închiriezi o casă acolo, spunea mama de fiecare dată. Cineva, pe naiba. N-ar recunoaşte mama şi tata un cineva nici dacă le-ar fluiera în ureche. Un cineva nu vinde ziare sâmbăta dimineaţa în faţă la Daltons, nici nu-şi înfăşoară rozariul în jurul degetelor până face bătături. Indivizii ăştia, cineva, nu urlă unul la altul şi nici nu stau muţi, îmbufnaţi cu zilele. Dacă ar fi să aleagă între mama şi tatăl ei, Ada l-ar alege oricând pe tata, cu toate frustrările şi cu tot temperamentul lui. El nu aşteaptă să ajungă-n Rai, ci promite mântuire aici şi acum; o ultimă sforţare, şi edificiul prejudiciilor şi privilegiilor ar putea fi doborât pentru ca, mai apoi, fiecare să trăiască în lumea la care a visat Ada. Mântuirea mamei vine odată cu moartea, după o viaţă plină de chinuri şi de suferinţă. Duminica, stând în biserică, Ada se întreba cum de-a putut să întemeieze cineva o religie pe nefericire.

Îşi continuă drumul pe lângă postul de pompieri, cu sacii lui de nisip clădiţi pe dinafară; pe lângă Old Vic, unde, când avea unsprezece ani, văzuse gratis Twelfth Night, hipnotizată de costumele de mătase lucioasă, de mirosul de wolfram şi de coajă de portocală, şi ştiuse, chiar ştiuse că pe scena aceea, cu decorul ei pictat şi luminile-i artificiale, fusese cuprinsă o lume la fel de reală ca însuşi universul. Deschisă şi încrezătoare, inima ei bătea pentru Malvolio, căci şi el, la rândul lui, tânjea să devină cineva. Ada îşi văzu de drum în jos, pe London Road, pe lângă St. George’s Cross şi mai departe pe Borough Road. Tata spunea că până la sfârşitul anului o să înceapă războiul, în timp ce mama tot culegea pliante pe care le citea cu voce tare, Când auziţi sirena, acţionaţi disciplinat…

Ada ţăcăni cu tocurile până în faţa clădirii Institutului Politehnic Borough, unde îşi ridică privirea către literele negre în relief care îi compuneau numele. Îşi frământă în mâini pălăria, deschise şi închise poşeta, verifică dacă hainele îi stau cum trebuie, apoi deschise uşa şi o luă în sus pe scări. Avea subsuorile şi coapsele lipicioase, transpirase din cauza emoţiilor, nu erau nicidecum broboane curate cu care te pricopseşti de la alergat.

Uşa către camera 35 avea în jumătatea de sus patru ochiuri de geam. Ada se zgâi prin ele. Băncile fuseseră împinse într-o parte, iar în mijloc şase femei formau un semicerc. Stăteau cu spatele la uşă, privind spre cineva. Ada nu putu să vadă spre cine. Îşi şterse palma de o margine a rochiei, deschise uşa şi păşi în încăpere. O femeie cu piept generos, cu perle la gât şi păr cărunt se întoarse într-un toc şi păşi afară din semicerc, deschizându-şi larg braţele:

— Iar dumneata eşti…?

Ada înghiţi în sec.

— Ada Vaughan.

— Din diafragmă! zbieră femeia. Numele?

Ada nu ştiu la ce se referea.

— Ada Vaughan, i se împletici limba.

— Suntem un şoricel? tună femeia.

Ada roşi. Se simţea mică, nătângă. Se întoarse şi păşi spre uşă.

— Nu, nu! strigă femeia. Intră, şi se duse după Ada, care era deja cu mâna pe clanţă când aceasta o cuprinse cu braţul.

— Dacă tot ai venit până aici.

Mâna femeii era caldă şi uscată, iar Ada văzu că unghiile îi erau îngrijite şi vopsite roz. O conduse pe tânără lângă celelalte femei şi o strecură în mijlocul semicercului.

— Mă numesc miss Skinner, zise ea, iar cuvintele îi sunară clar, ca o melodie, ca o porumbiţă de porţelan, se gândi Ada. Iar dumneata eşti…?

Miss Skinner stătea dreaptă, cu pieptul scos în faţă, zveltă, observă Ada. Femeia întoarse capul într-o parte, ridicând bărbia în faţă.

— Spune clar, zâmbi ea şi încuviinţă.

Avea o figură prietenoasă, la urma urmei, chiar dacă vocea era severă.

— Ar-ti-cu-lea-ză!

— Ada Vaughan, rosti Ada încrezătoare.

— Degeaba arăţi ca o lebădă, zise miss Skinner făcând un pas în spate, dacă vorbeşti ca o vrăbiuţă, cine o să te bage în seamă? Bine ai venit, miss Vaughan!

Îşi puse mâinile în şolduri. Ada fu sigură că poartă corset pe dedesubt. Nici o femeie de vârsta ei nu putea să arate aşa fără trucuri. Inspiră, mmmmmm, apoi bătu darabana cu degetele pe adâncitura ivită sub coaste şi deschise gura: do re mi fa sol. Ţinu îndelung ultima notă, fluierând ca un coş de vapor, până când în aer nu mai rămase decât un ecou. Umerii i se relaxară şi dădu drumul aerului rămas cu un pfiuuu. În pieptul ăla, acolo trebuie că-şi ţine aerul, se gândi Ada; şi-l umflă ca pe baloane. Nimeni nu inspiră atât de adânc. Nu era normal.

— Stai dreaptă, zise miss Skinner făcând un pas în faţă. Bărbia sus, şezutul înapoi, continuându-şi traseul sinuos printre celelalte femei până în dreptul Adei, căreia îi împinse mijlocul spatelui cu o mână, în timp ce cu cealaltă îi ridică bărbia.

— Dacă nu stăm drepte, continuă miss Skinner trăgându-şi umerii în spate şi ajustându-şi pieptul, nu putem rosti cuvintele cu voce tare.

Îşi graseia rrr-urile ca un talger al Armatei Salvării.

— Iar dacă nu putem rosti cuvintele cu voce tare, adăugă miss Skinner, nu putem pronunţa corect.

Se întoarse către Ada:

— Miss Vaughan, de ce îţi doreşti să urmezi cursurile de dicţie?

Ada simţi cum un val de căldură îi urcă spre gât şi îi cuprinde urechile. Ştiu că se înroşise la faţă. Limba i se împletici. Deschise gura, dar nu putu să articuleze. Vreau să fiu şi eu cineva. Miss Skinner o aprobă, în orice caz. Mai văzuse fete ca Ada. Ambiţioase.

*

— Când te-am văzut stând acolo şi arătând atât de cochet, am crezut că eşti una dintre cliente, spusese respectabila doamnă Buckley.

Luată drept una dintre cliente. Dă-ţi seama. Avea doar optsprezece ani când a început slujba de-aici, în septembrie anul trecut. Ada învăţase foarte repede.

Respectabila doamnă Buckley făcea comerţ sub numele de „Madame Duchamps“. Înaltă, cu şoldurile pătrăţoase, unghii vopsite şi cercei discreţi, o uluise cu vorbăria ei despre couture şi atelier şi Paris, pah! Nu făcea decât să răsfoiască paginile revistei Vogue şi, într-o clipită, sub ochii fetei răsăreau rochii de bal şi rochii de ocazie din suluri de mătase şi pasmanterii cu care, prinse cu bolduri, îşi împodobea suplele debutante, precum şi pe mai trupeşele lor însoţitoare.

Ada învăţase meserie de la Isidore, dar curajul şi-l însuşise de la doamna B., aşa cum îi spuneau celelalte fete. Dacă Isidore fusese înţelept, blând şi amuzant, genuin, doamna B. ajunsese la măiestrie prin artificiu. Ada era sigură că respectabila doamnă Buckley nu era nici respectabilă, nici doamnă şi că sofisticarea ei era la fel de falsă pe cât îi era şi numele, dar asta n-o tulbura pe doamna B. Ce îi scăpa ei despre forma corpului femeiesc şi din minciuna spusă de fiecare stofă în parte nu merita să fie luat în seamă.

Doamna B., faţă de Isidore, însemna un pas înainte. Parisul! Acesta era oraşul pe care Ada ţintea să-l cucerească. Îşi va numi casa de modă „Vaughan“. Era un nume elegant, ca Worth sau Chanel, dar cu un cachét britanic. Acesta era un alt cuvânt pe care îl învăţase de la doamna B. Cachet. Stil şi clasă, devenite una.

— Unde aţi învăţat franceza, madame?

Fetele erau obligate să îi spună „madame“ de fiecare dată când i se adresau.

Doamna B. le răspundea cu un zâmbet complice, rotindu-şi capul într-o parte, pe gâtul ei lung.

— Hici şi colo, zise ea. Hici şi colo.

Tot respectul pentru doamna B., văzuse în Ada o fiinţă de ispravă, dar şi o tânără ambiţioasă şi talentată. Cu h-urile de rigoare, exacte, fără aspiraţie, haspiraţie, Ada devenise capul de afiş al casei de modă, noul manechin de interior al lui madame Duchamps, iar tinerele cliente începură să se uite mai degrabă la ea decât la doamna B., ale cărei sofisticare şi talie creşteau de la o zi la alta.

— Mademoiselle, zicea doamna B., pune-ţi rochia de seară.

— Douppioni-ul, madame?

Albastru-închis, încheiată după gât. Ada îşi strecura şoldurile înguste înăuntru şi păşea pe podea, se învârtea, astfel ca spatele ei gol să atragă privirea, privire ce se minuna de cum cade ţesătura care-i îmbracă formele, când pline, când adâncite, şi de cum continuă în evantai rochia-sirenă. Ada se rotea iarăşi şi zâmbea.

— Iar acum, şifonul.

Voaluri de mister şi dublură de tafta, stridie şi perlă şi luciri preţioase. Ada adora felul în care hainele îi transformau trupul. Putea fi foc sau apă, aer sau pământ. Ceva elementar. Adevărat. Asta era ea. Îşi ridica mâinile ca şi când ar fi îmbrăţişat cerurile, iar ţesătura aluneca pe ea în briza diafană; se apleca până jos într-o reverenţă, apoi îşi lăsa corpul să se ridice ca o floare care-şi deschide petalele, fiecare membru, o petală suplă, senzuală. Era în centrul atenţiei, adorată, o sculptură vie, o operă de artă. Şi o creatoare. Zâmbea şi spunea:

— Iar dacă o plisaţi aici, sau dacă-i faceţi o cută acolo, atunci voilà.

Cu un ultim gest din degetele ei lungi şi subţiri şi cu acel nou şi complice voilà, Ada dădea o tuşă personală creaţiilor doamnei B., făcându-le astfel mai moderne, mai dorite. Ada ştia că doamna B. o vede ca pe un bun de preţ, că-i recunoaşte aptitudinile şi bunul gust, iscusinţa în a ispiti clientela, în a o fermeca printr-o expresivitate firească, aceasta din urmă graţie abilei metamorfoze operate de miss Skinner.

— Dacă îi faceţi croiul pe bie, zicea Ada ţinând materialul pe diagonală, vedeţi cum ar veni? Ca pe-o zeiţă din Grecia.

Materialul cădea în falduri pe piept şi un umăr gol răsărea ca unul de sirenă dintr-o mare de şifon.

— Non, non, non, intervenea mustrător doamna B. când Ada împingea limitele decenţei. Nu merge aşa, mademoiselle. Nu e o rochie de budoar, ci una de bal. Decentă, decentă. Şi, întorcându-se către clientă: Miss Vaughan n-are încă destulă experienţă şi e un pic naive în ce priveşte subtilităţile bunei-cuviinţe sociale.

Naivă poate, dar Ada îi făcea publicitate bună lui madame Duchamps, modista de pe Dover Street, şi trăgea speranţă că într-o bună zi n-o să mai fie un simplu cal de bătaie, ci un partener de afaceri. Îşi făcuse, într-un timp foarte scurt, o clientelă respectabilă. Ştia că oamenii nu rămâneau indiferenţi în faţa talentului ei, că fluiditatea şi eleganţa creaţiilor sale o puneau în lumina reflectoarelor şi că adusese Hollywoodul şi strălucitoarea lume a vedetelor şi le aşezase în saloanele lor de zi cu zi. Ada devenise creaţiile ei, era un panou publicitar ambulant. Rochia de zi cu imprimeuri florale sau costumul bine croit, precum şi manichiura şi chiar pantofii îi dădeau certitudinea că este urmărită atunci când, ieşind din magazin, păşeşte agale înspre vest prin Piccadilly, apoi pe lângă Ritz şi pe lângă Green Park, ţăcănind cu tocurile mai departe, cu bărbia ridicată, prefăcându-se că locuieşte în Knightsbridge sau în Kensington, până când simţea că scăpase de privirile insistente ale curioşilor. Moment în care o lua spre sud, ţoc-ţoc peste Westminster Bridge şi prin Lambeth, unde puştanii se ţineau coadă în jurul ei hlizindu-se, mereu cu nasul pe sus, cocoţaţi şi ei pe tocuri imaginare.

Ploaia neagră cădea peste turele ciocănind în acoperişurile de ardezie din Dover Street. Puhoaiele, supte din oceane şi lăsate să curgă din ceruri, turnau pe pământ şi se infiltrau adânc în crăpăturile din caldarâm, căzând apoi în cascadă în râurile negre ce străbat subteranele, învolburându-se în găurile de canal de pe trotuare şi băltind în zonele cu case înalte, cu stucaturi. Împroşcaseră umbrelele şi pălăriile sobre ale pietonilor, murând cracii pantalonilor ieşiţi de sub pelerinele de ploaie. Se infiltraseră în pielea încălţămintei.

Ada se întinse după haina ei din păr moale de cămilă, îi legă cordonul şi-şi pregăti umbrela. Astăzi n-o mai putea da cotită, trebuia să facă stânga direct şi, în Haymarket, să urce în autobuzul numărul 12.

— Seară bună, madame, zise ea.

Rămase o clipă în prag, apoi păşi în apăria de pe trotuar. O luă înspre Piccadilly ocolind băltoacele, uitându-se cu atenţie pe unde calcă. O rafală de vânt îi prinse şi îi întoarse umbrela, dând liber ploii să-i biciuiască haina şi vântului să i-o umfle şi să îi fluture părul, care i se lipea apoi de faţă ca nişte tentacule jilave. Trudea degeaba la spiţele de metal date peste cap.

— Permiteţi-mi, vă rog, se auzi vocea unui bărbat, în timp ce o umbrelă mare se aşeză de una singură deasupra capului ei.

Fata se întoarse aproape atingând faţa bărbatului, puţin prea aproape, dar suficient pentru ca Ada să ştie. Faţa lui era fină, marcată de o mustaţă tăiată precis. Purta ochelari mici şi rotunzi, iar în spatele lor ochii lui erau palizi şi blânzi. Albastrul oului de raţă, se gândi Ada, suficient de limpezi cât să vezi prin ei. O calmară, apoi o agitară. Bărbatul făcu un pas înapoi.

— Iertaţi-mă, zise el. Nu încercam decât să vă apăr de ploaie. Uitaţi, ţineţi asta.

Îi trecu ei umbrela lui, iar el o luă pe a ei cu mâna rămasă liberă. Pare de pe continent, îşi spuse Ada, prizând ceva alambicat în accentul lui. Îl privi cum aduce umbrela la forma iniţială.

— Nu e chiar ca nouă, zise el, dar astăzi vă va servi oricum. Unde locuiţi? Aveţi mult de mers?

Ada deschise gura să-i răspundă, dar cuvintele i se încleiară sub limbă. Lambeth. Lambeth.

— Nu, zise ea. Mulţumesc. Voi lua autobuzul.

— Daţi-mi voie să vă conduc până în staţie.

Ada voia să accepte, însă era îngrozită că el ar putea insista să afle unde stă. Dar autobuzul numărul 12 mergea înspre Dulwich. Era în regulă. Putea să spună că în Dulwich, era îndeajuns de respectabil.

— Şovăiţi, zise el şi ochii i se strânseră într-un zâmbet. V-a spus mama să nu vă lăsaţi niciodată condusă de bărbaţi străini.

Ada îi era recunoscătoare pentru scuză. Bărbatul vorbea cu accent, formal şi precis. Fata n-ar fi putut spune de unde venea.

— Am o idee mai bună, continuă el. Sunt sigur că şi mama dumneavoastră ar fi de acord.

Arătă cu degetul peste drum:

— V-ar plăcea să mă însoţiţi, domnişoară? Să luăm ceaiul la Ritz. Mai englezesc de atât nu se poate!

Ce era rău în asta? Dacă n-ar fi un bărbat de ispravă, nu şi-ar irosi banii la Ritz. Probabil salariul ei pe o săptămână. Şi, la urma urmei, era în văzul lumii.

— Sunteţi invitata mea, zise el. Acceptaţi, vă rog!

Era politicos, manierat.

— Şi se va opri şi ploaia între timp.

Ada îşi consultă intuiţia.

— Aşa? Se va opri? De unde ştiţi?

— Pentru că îi voi ordona eu.

Bărbatul închise ochii, întinse mâna liberă deasupra capului în timp ce cu cealaltă ridică umbrela, apoi închise şi deschise pumnul de trei ori:

— Ein, zwei, drei.

Ada nu înţelese o boabă, în afara faptului că vorbise în altă limbă.

— Trai¹? întrebă ea.

— O! Minunat, zise el. Mi-a plăcut! Aşadar?

Era şarmant. Excentric. Îi plăcea cuvântul acela. O făcea să se simtă uşoară şi lipsită de griji. Era un cuvânt diafan, ca un voal din şifon.

De ce nu? Nici unul dintre băieţii pe care-i ştia n-ar fi visat vreodată s-o invite la Ritz.

— Mulţumesc. Accept bucuroasă.

Bărbatul îi oferi braţul şi o conduse pe drum şi pe sub cupolele strălucitoare de la intrarea Hotelului Ritz până în holul cu candelabre de cristal şi jardiniere de porţelan. Ada ar fi vrut să se oprească şi să le privească, dar maniera în care o conducea prin acest coridor o făcea să-şi simtă picioarele plutind pe deasupra covorului roşu, pe lângă ferestrele înalte tivite cu broderie şi împodobite cu volănaşe de catifea, printre coloanele de marmură, şi toate astea doar pentru a intra mai apoi într-o cameră a oglinzilor cu fântâni şi arcade poleite cu aur.

Nu mai văzuse niciodată ceva atât de vast, atât de bogat şi de strălucitor. Zâmbi, de parcă ar fi fost obişnuită cu toate astea, de parcă le-ar fi văzut în fiecare zi.

— Îmi permiteţi să vă iau haina?

Apăruse de nicăieri un chelner într-un costum negru cu şorţ alb.

— E-n regulă, zise Ada. O voi ţine eu. E un pic udă.

— Sunteţi sigură?

Un val lipicios de căldură începu să-i urce înspre baza gâtului, iar Ada ştiu că gafase. În lumea bună hainele se lasă valeţilor, majordomilor şi servitoarelor.

— Nu, zise ea, apoi cuvintele-i scăpară ca-ntr-o cascadă. Ai dreptate. Ia-o, te rog. Mulţumesc.

Dar voi să adauge şi vezi să nu o pierzi, vânzătorul din piaţa Berwick Street a spus că e din păr natural de cămilă, deşi Ada avea dubiile ei în legătură cu asta. Îşi desfăcu cordonul şi ridică uşor din umeri, conştientă de faptul că acel chelner în sorţul lui alb stă în spatele ei ca s-o ajute să se dezbrace. Conştientă, de asemenea, că felul în care îşi ridicase umerii fusese lent şi plin de graţie.

— Cum vă numiţi? întrebă bărbatul.

— Ada. Ada Vaughan. Dumneavoastră?

— Stanislaus, zise el. Stanislaus von Lieben.

Un străin. Nu mai întâlnise un străin până atunci. Era – aici Ada se chinui să-şi amintească acel cuvânt – exotic.

— Şi de unde vine numele, din ce ţară?

— Ungaria, zise el. Austro-Ungaria. De pe vremea imperiului.

Ada mai auzise până atunci doar de două imperii, cel britanic, care îi asuprise pe băştinaşi, şi cel roman, care îl omorâse pe Hristos. Faptul că fuseseră mai multe era o noutate pentru ea.

— Nu spun asta multor oameni, zise bărbatul aplecându-se spre ea. Dar, în ţara mea, sunt conte.

— Dumnezeule mare!

Ada nu se putu abţine. Un conte.

— Chiar aşa? Cu castel şi toate cele?

Ada îşi dădu seama cât de ordinar sunase întrebarea ei. Poate că lui nu i se va părea, totuşi, străin fiind.

— Nu, zâmbi el. Nu orice conte trăieşte într-un castel. Unii dintre noi trăim în condiţii mult mai modeste.

Costumul lui, Ada putea garanta, era unul scump. Lână. Super 200? N-ar mira-o. Gri. Bine croit. Discret.

— Ce limbă vorbeaţi mai devreme, pe stradă?

— Limba mea maternă, zise el. Germana.

— Germana? înghiţi Ada în sec.

Nu toţi nemţii sunt răi, spunea tatăl ei. Rosa Luxemburg. O martiră. Şi cei care i se opuneau lui Hitler… Chiar şi aşa, tatei nu i-ar plăcea să vadă în casa lui un vorbitor de germană. Încetează, Ada! O lua razna.

— Iar dumneavoastră? zise el. Cu ce ocazie pe Dover Street?

Ada se întrebă o clipă dacă să-i spună că era în vizită la croitoreasa ei, dar apoi se gândi mai bine:

— Aici lucrez, zise ea.

— Cât de independent, zise el. Şi ce anume lucraţi?

Nu-i convenea să spună că era croitoreasă, chiar dacă lucra pentru lumea bună, a doamnelor. Nu putea să pretindă nici că e modistă, ca madame Duchamps, nu încă. Aşa că optă pentru varianta de mijloc.

— Sunt manechin, de fapt.

Îşi dori să adauge, „o artistă“.

Bărbatul se lăsă pe spate în scaun. Ada era conştientă de felul în care i se cerceta corpul, de parcă ar fi fost un peisaj pe care îl admiri, în care te pierzi cu totul.

— Fireşte, zise el. Fireşte…

Scoase din buzunarul interior al hainei o tabacheră de aur, o deschise şi o înclină uşor către Ada.

— Doriţi o ţigară?

Ada nu fuma. Nu era atât de sofisticată. Nu ştia ce să facă. Nu voia să aprindă una şi să se înece cu fumul. Ar fi o umilinţă prea mare. Un ceai la Hotelul Ritz era plin de capcane – fiecare dintre ele amintindu-i cât de departe trebuia să ajungă.

— Nu chiar acum, mulţumesc, zise ea.

Bărbatul lovi uşor ţigara de tabacheră înainte să o aprindă. Ada îl auzi inhalând şi îl privi cu atenţie în timp ce scoase fumul pe nări în valuri. I-ar plăcea şi ei să poată face aşa.

— Şi unde sunteţi manechin?

Ada ajunsese pe un teren mai sigur.

— La madame Duchamps.

— Madame Duchamps. Fireşte.

— O ştiţi?

— Sora bunicii mele obişnuia să cumpere de la ea. A murit anul trecut. Poate că aţi şi cunoscut-o?

— Nu sunt nici eu de mult acolo, zise ea. Cum o chema?

Stanislaus râse. Ada văzu că are un dinte de aur.

— N-aş şti să vă spun, zise el. A fost măritată de-atâtea ori, că n-am mai ţinut pasul.

— Poate că asta a şi omorât-o, zise ea. Măritatul ăsta.

S-ar fi măritat şi ea dacă ar fi avut nişte părinţi mai de Doamne-ajută. Ştia prea bine ce o să zică despre Stanislaus şi despre sora bunicii sale. Moravuri de hienă, asta era Germania în ochii lor. Dar pe Ada ideea o intriga. O femeie, o femeie uşoară. Simţea mirosul trupului ei parfumat, îi vedea gesturile languroase pe măsură ce se trăgea mai aproape şi torcea după afecţiune.

— Sunteţi amuzantă, zise Stanislaus. Îmi place.

Ploaia se oprise când au ieşit ei, dar se înnoptase deja.

— Ar trebui să vă conduc acasă, zise el.

— Nu e nevoie, serios.

— E cel mai neînsemnat lucru pe care îl poate face un gentleman.

— Cu altă ocazie, zise ea, dându-şi seama cât de tare o luase gura pe dinainte. N-am vrut să sune aşa. Adică, trebuie să merg altundeva. Nu merg direct acasă.

Ada spera că n-o va urmări.

— Cu altă ocazie, atunci, zise el. Vă plac cocktailurile, Ada Vaughan? Pentru că hotelul Café Royal e aici, după colţ, şi e locul meu preferat.

Cocktailuri. Ada înghiţi în sec. Asta o depăşea complet. Dar va învăţa, va prinde totul din mers.

— Vă mulţumesc, zise ea, completând apoi: Vă mulţumesc pentru ceai!

— Acum ştiu unde lucraţi, zise el. Vă voi lăsa un bilet.

Stanislaus pocni din călcâie, ridică pălăria şi făcu stânga-mprejur. Ada îl privi luând-o înapoi spre Picadilly. Părinţilor ei le va spune că a lucrat până târziu.

*

Martini, Pink Lady şi Mint Julep. Ada începuse să se simtă în largul ei în locuri precum Café Royal sau Savoy, în Smith’s sau la Ritz. Cumpărase din piaţă mătase artificială la preţ de angro şi după slujbă îşi făcuse câteva rochii la doamna B. Tăiate pe bie, aceste fibre sintetice ieftine răsăreau ca fluturii din crisalide, înfăşurând-o pe Ada într-o eleganţă de seară. Mănuşi lungi şi pălărie de cocktail. Încrezătoare, Ada cuceri cele mai şic cercuri.

— Ţi-a sucit minţile, asta a făcut, îi zicea doamna B. în fiecare vineri-seară, când Ada pleca de la lucru să se vadă cu Stanislaus.

Doamnei B. nu îi plăcea ca domnii să sune la uşa magazinului său, îi stricau reputaţia, dar văzuse că Stanislaus se îmbrăca bine şi cu gust, chiar dacă era vorba de un gust străin.

— Ai grijă, aşadar.

Când era sigură că n-o vede nimeni, Ada răsucea hârtie argintie din care-şi făcea inele şi îşi etala apoi mâna stângă în faţa oglinzii. Se vedea soţia lui Stanislaus, Ada von Lieben. Contele şi contesa von Lieben.

— Sper că are intenţii serioase, zicea doamna B. Pentru că n-am cunoscut până acum un domn care să fie orbit atât de repede.

Ada râse.

*

— Păi şi-atunci, ce-i de capul lui? întrebă mama ei. Dacă era un om cuviincios, ar fi venit să ne cunoască, pe tatăl tău şi pe mine.

— Întârzii, mamă, zise Ada.

Femeia se proptise în mijlocul holului, ţinându-i astfel calea. Purta nişte şosete care fuseseră cândva ale tatei şi care i se adunaseră la glezne. Şorţul ei ponosit era pătat sus de grăsime.

— Nu-i destul că-mi vii acasă nici nu mai zic cum vinerea noaptea, acum ţi s-a năzărit să ieşi şi-n mijlocul săptămânii! Ce mai urmează?

— Dar de ce n-aş ieşi?

— C-o să ţi se ducă buhul, de-aia, zise mama ei. Iar el ar face bine să nu umble cu prostii. Nici un bărbat nu vrea marfă la mâna a doua.

Gura i se strâmbă într-o grimasă plină de dispreţ. Dădu din cap de parcă ar fi ştiut ea cum e lumea asta, cu păcatele ei.

Habar nu ai, îşi zise Ada.

— Pentru numele lui Dumnezeu, zise Ada, el nu-i aşa.

— Şi-atunci de ce nu îl aduci acasă? Să ne laşi pe tatăl tău şi pe mine să judecăm.

Stanislaus nu pusese niciodată piciorul într-o clădire amărâtă care să tremure din încheieturi când trec trenurile şi care să aibă anexat în spate un spălător, iar toaleta în curte. N-ar înţelege că e nevoită să doarmă în acelaşi pat cu surorile ei, în timp ce, de cealaltă parte a draperiei cu care tata le împărţise camera în două, pe saltele întinse direct pe podea, stăteau lungiţi fraţii ei. N-ar şti ce să facă printre toţi acei copii care fug de colo colo. Mama ei ţinea cât de cât casa curată, dar petele de funingine nu se mai luau de ceva timp de pe tapiţerii, iar uneori vara erau atâţia gândaci, că te scoteau afară.

Ada nu şi-l putea imagina pe Stanislaus aici, nici acum, nici într-o mie de ani.

— Chiar trebuie să plec, zise Ada. Doamna B. o să-mi taie din salariu.

— Dacă te-ai fi întors la o oră potrivită, acum nu mai aveai problema asta, pufni mama ei.

Ada trecu pe lângă ea şi ieşi în stradă.

— Sper că ştii ce faci! ţipă mama ei, ca toţi vecinii să audă.

*

Fu nevoită să alerge până în staţia de autobuz, unde abia-abia reuşi să prindă numărul 12. N-avusese timp pentru micul dejun şi capul o durea. Doamna B. avea să se mire, ce să se fi-ntâmplat? Ada nu mai întârziase la lucru niciodată. Să-şi ia liber? Niciodată. Trecu grăbită pe lângă Piccadilly. Erau în iunie, afară dogorea deja. Avea să fie arşiţă din nou. Doamna B. ar face bine să cumpere şi ea un ventilator, să se mai răcorească niţel în atelier, să nu se mai chinuie toate să apuce acele cu degete năduşite.

— Spune-i şi tu, Ada, zisese una dintre fete, o viţea otrăvită pe nume Avril, banală ca o monedă arămie de un penny. Asudăm toate ca porcii.

— Porcii asudă, o corectase Ada. Gentlemenii transpiră. Doamnele strălucesc.

— Da-ţ-aş…, răspunsese Avril fluturându-i un deget sub nas.

Avril putea să fie cât de răutăcioasă voia, n-avea decât. Adei nu-i păsa. Era geloasă, cel mai probabil. Niciodată să n-ai încredere într-o femeie, obişnuia să spună mama ei. Ei bine, avea şi ea dreptate de data asta. Ada nu găsise încă o femeie despre care să poate spune că-i e cea mai bună prietenă.

Ceasul de la Fortnum’s începea deja să bată sfertul, iar Ada o luă la goană, însă în cale îi ieşi o siluetă, aţinându-i drumul.

— Credeam că nu mai vii, zise Stanislaus cu picioarele depărtate pe trotuar şi deschizându-şi braţele larg, de parcă ar fi fost un înger. Mă pregăteam să plec.

Ada dădu un ţipăt scurt, luată prin surprindere, un scâncet ca de căţeluş. Trebuia să vină s-o întâlnească, dar abia după lucru. Ştia că roşise, fierbinţeala din obraji o ustura. Îşi făcu vânt cu mâna şi fu recunoscătoare pentru pala de aer rece.

— Am întârziat la slujbă, zise ea. N-am cum să stau să discutăm.

— Mă gândeam că ai putea să-ţi iei liber azi. Le spui că te-ai îmbolnăvit, ceva.

— Dacă află, mă dă afară.

— Găseşti în altă parte, zise el ridicând din umeri.

Stanislaus nu fusese niciodată nevoit să lucreze, nu putea pricepe cât se zbătuse ea să ajungă unde era acum. Ada Vaughan, din Lambeth, lucrând cu o modiste în Mayfair.

— De unde să afle?

Stanislaus făcu un pas în faţă şi, luându-i bărbia în palmă, îşi apropie uşor buzele de ale ei. Ada îi simţi atingerea delicată ca o pană, degetele lui, calde şi uscate pe faţa ei. Se aplecă spre el, nu se putu abţine, ca şi cum Stanislaus ar fi fost un magnet, iar ea, firicele fine de pilitură.

— E o zi superbă, Ada. E prea frumos să stai închisă undeva. Trebuie să şi trăieşti un pic, aşa-mi zic eu mereu.

Obrajii lui miroseau a apă de colonie, puţin înţepător, persistent, ca lămâia.

— Oricum ai întârziat deja. La ce bun să te mai duci?

Doamna B. era o cârcotaşă. Zece minute întârziere, şi-ţi tăia jumătate de zi la salariu. Ada nu-şi permitea să dea cu piciorul unei asemenea sume. Pe trotuar, în dreptul lui Stanislaus, aştepta un coş de picnic. Pregătise totul din timp.

— Unde te-ai gândit să mergem?

— Richmond Park, zise el. Să ne simţim bine.

Întreaga zi. Doar pentru ei doi.

— Şi ei ce să-i zic? întrebă Ada.

— O măsea de minte, propuse Stanislaus. Ţine întotdeauna. De-asta sunt aşa de mulţi dentişti în Viena.

— Ce-are una cu alta?

— E o scuză de snobi.

Trebuia să ţină minte asta. Snobii au măsele de minte. Cei care sunt cineva au măsele de minte.

— Păi, şovăi Ada, fiindcă pierduse deja jumătate din leafa pe ziua aceea. Bine, atunci.

Dacă tot avea să fie tăiată de la bani, să merite cu vârf şi îndesat.

— Asta-i Ada mea, zise Stanislaus, apoi apucă într-o mână coşul de picnic, în timp ce cu cealaltă o cuprinse pe ea de după mijloc.

Ada nu mai călcase vreodată în Richmond Park, dar lui nu putea să-i spună. El era sofisticat, umblat prin lume. Ar fi avut de unde alege femei pe măsură – binecrescute, aristocrate, femei ca debutantele pe care le îmbrăca şi le linguşea ea la atelier şi care o menţineau pe doamna B. în cărţi. Porţile parcului se înălţau în faţa ei ca nişte lănci bogat ornamentate. Mai jos, Tamisa şerpuia printre copacii verzi şi stufoşi, croindu-şi drum spre văgăunile prăfuite din Berkshire, care, în depărtare, se contopeau cu lespezile din perle şi din argint ale cerului. Soarele era deja sus, iar razele lui calde o îmbrăţişau de parcă Ada ar fi fost unica fiinţă din univers, singura care conta.

Intrară în parc. Londra se întindea înaintea lor, cu Catedrala Saint Paul şi siluetele înconjurate de ceaţă ale clădirilor din City². Pământul era uscat, potecile, crăpate şi vălurite. Între smocuri de iarbă şi ferigi tinere şi ţepoase se înălţau ca nişte fortăreţe stejari seculari cu trunchiuri deformate şi castani din care atârnau mâţişori. Aerul se îmbibase de iz dulceag, siropos chiar. Ada strâmbă din nas.

— E mirosul copacilor care fac dragoste, zise Stanislaus.

Fata îşi duse mâna la gură. Fac dragoste. Nu mai ştia pe nimeni care să vorbească despre astfel de lucruri. Poate că mama ei avea dreptate. O adusese aici cu un scop precis. Se mişca repede. Stanislaus râse.

— Nu ştiai, aşa-i? Castanii au flori masculine şi feminine. Bănuiesc că de la florile feminine miroase aşa. Tu ce crezi?

Ada ridică din umeri. Mai bine să nu-l bage în seamă.

— Îmi plac castanele, continuă el. Castane fierbinţi într-o zi friguroasă de iarnă. Nimic nu se compară cu ele.

— Da, zise Ada, bucuroasă că era din nou pe teren stabil. Şi mie îmi plac. Seminţele de castan-sălbatic şi toate cele.

Şi toate cele. Banal.

— Deja vorbim de soiuri diferite de castane, zise el.

De unde să ştie Ada? Avea atâtea de învăţat. Oare Stanislaus observase cât de ignorantă era? N-o arăta. Un gentleman.

— O să ne oprim aici, lângă lac, hotărî Stanislaus.

Lăsă jos coşul de nuiele, din care trase o faţă de masă. O flutură în aer, iar adierea o purtă ca pe o lebădă în zbor, apoi o aşternu pe iarbă.

Dacă ar fi ştiut că are să stea pe pământ, Ada şi-ar fi pus rochia ei mai lungă şi cloş, astfel încât să se întindă de jur-împrejur şi să nu lase nimic la vedere. Se lăsă în genunchi, pe care şi-i lipi, şi stătu pe o parte, trăgând de rochie în jos cât de bine putu.

— Ca o doamnă, zise Stanislaus. Dar asta şi eşti, Ada, o doamnă adevărată.

Turnă bere de ghimbir în două cupe, îi oferi una Adei şi se aşeză.

— O adorabilă doamnă.

Nimeni nu-i mai zisese vreodată că e adorabilă. Însă nici ea nu mai ieşise vreodată cu un băiat. Băiat. Stanislaus era bărbat. Unul matur, experimentat. Avea pe puţin treizeci de ani, bănuia Ada. Poate şi mai mult. Se întinse în faţă şi-i oferi fetei o farfurie şi un şervet. Exista alt cuvânt, mai adecvat, pentru şervet, dar Ada îl uitase. Pe Theed Street nu se prea foloseau lucruri de genul ăsta. Stanislaus scoase nişte pui, ce lux, nişte roşii proaspete şi un set minuscul de sare şi piper.

— Bon appétit, zise el zâmbind.

Ada nu era sigură că ştie cum să mănânce puiul fără se murdărească pe faţă de grăsime. Toate astea erau o noutate pentru ea. Picnicuri. Ciuguli din carne, desprinzând fâşii pe care le băga tacticos în gură.

— E o plăcere să te privesc, zise Stanislaus. Sfioasă. Parcă ai fi un model de pe coperta Vogue.

Ada roşi din nou. Îşi frecă gâtul cu mâna, sperând să uniformizeze culoarea, sperând că Stanislaus nu băgase de seamă.

— Îţi mulţumesc, zise ea.

— Nu, continuă Stanislaus, vorbesc serios. Am ştiut că ai clasă de când te-am văzut prima oară. În toate privinţele. Cum arăţi, cum stai, felul în care te îmbraci. Şic. Original. Şi apoi, când am aflat că tu îţi faci hainele. Ei bine, Ada, ai să ajungi departe, crede-mă pe cuvânt!

Se lăsă într-un cot, se tolăni, rupse un fir de iarbă şi începu să-i dezmierde cu el picioarele goale.

— Ştii unde e locul tău? o întrebă.

Fata clătină din cap. Firul de iarbă o stârnea. Tânjea după o nouă atingere, tânjea ca el să-şi plimbe degetele pe pielea ei, să simtă adierea unui sărut.

— În Paris, acolo e locul tău. Te şi văd coborând agale pe bulevarde, făcându-i pe ceilalţi să se întoarcă după tine.

Paris. Cum de ghicise Stanislaus? Casa Vaughan. Doamna B. zisese că în franţuzeşte maison înseamnă casă. Maison Vaughan.

— Mi-ar plăcea să merg la Paris, zise Ada. Să fiu o modiste adevărată. O creatoare de modă.

— Ei bine, Ada, zise el, îmi plac cei care visează. Să vedem ce putem face în sensul ăsta.

Fata îşi muşcă buza, reţinându-şi un strigăt de bucurie.

Stanislaus se ridică şi se aşeză cu coatele pe genunchi. Arătă cu braţul spre desişul de ferigi din partea dreaptă.

— Uite, şopti el, un cerb. Un cavaler. Şi încă mare.

Ada îi urmări privirea. Îi luă ceva, dar dădu de cerb până la urmă. Îşi ţinea capul mândru deasupra ferigilor, coroană din coarne de catifea.

— Coarnele le cresc primăvara, zise Stanislaus. Cu fiecare an în plus, câte un rând nou. Până la sfârşitul verii, cerbul ăla o să aibă o mulţime.

— N-am ştiut până acum, zise Ada.

— Cam singurel în perioada asta, continuă Stanislaus. Dar până la toamnă o să-şi facă un întreg harem. O să câştige în înfruntări şi o să aibă toate femelele doar pentru el.

— Asta nu sună deloc cuviincios, replică Ada. Mie nu mi-ar conveni să-mi împart soţul.

Stanislaus se uită la ea pieziş. Ada îşi dădu seama imediat că spusese o prostie. Stanislaus, bărbat de lume, cu preamăritata lui mătuşă.

— Nu despre femele e vorba, zise el. Ci despre masculi. Despre supravieţuirea celui mai bun.

Ada nu era sigură c-a înţeles ce voise el să spună.

— Măseaua de minte, zise Ada.

Doamna B. ridică dintr-o sprânceană vopsită.

— Măseaua de minte? întrebă ea. Nu umbla cu fofârlica.

— N-o fac.

— Nu m-am născut de ieri, de alaltăieri, zise doamna B. Nu ai fost singura care a chiulit. O, ce zi frumoasă de vară! I-am dat comenzile lui Avril.

Ada înghiţi în sec. În ruptul capului n-ar fi trebuit să-l lase pe Stanislaus s-o convingă. Doamna B. avea s-o pună pe liber. Urma să rămână fără slujbă. Cum să-i dea vestea mamei? Avea să fie nevoită să găsească un alt loc de muncă până la sfârşitul zilei. Mamă, ghici ce? Lucrez în altă parte. Avea să mintă, fireşte. Doamna B. nu mai avea suficiente comenzi cât să mă ţină.

— Ştiai că vor veni comenzi mari de luat. Cum te-ai gândit că mă voi descurca?

— Îmi pare rău, zise Ada.

Îşi luă falca în palmă, aşa cum făcuse Stanislaus, şi-şi aminti atingerea lui delicată şi răcoroasă. Ţine cu dinţii de scuză.

— Era umflată. Mă durea mult prea tare.

Doamna B. îşi drese glasul ostentativ.

— Dacă ar fi fost una din celelalte fete, până acum erai deja dată afară. Doar pentru că te pricepi şi am nevoie de tine, îţi dau voie să rămâi.

Ada lăsă mâna jos de la falcă.

— Vă mulţumesc, zise ea şi răsuflă uşurată. Îmi pare foarte rău. N-am vrut să vă dezamăgesc. N-o să se mai întâmple.

— Dacă se mai întâmplă, n-o să mai existe încă o şansă. Acum întoarce-te la lucru.

Ada se îndreptă spre uşa biroului. Era cu mâna pe clanţă când auzi vocea patroanei:

— Chiar eşti foarte bună, Ada.

Fata se întoarse şi o privi.

— Eşti cea mai talentată tânără pe care-am cunoscut-o. Nu-ţi irosi şansele pentru un bărbat.

Ada înghiţi în sec şi încuviinţă.

— Data viitoare n-o să mai fiu atât de înţelegătoare, adăugă doamna B.

— Vă mulţumesc, zise Ada şi zâmbi.

*

Ada îşi întinse degetele subţiri, luă o ţigară şi o puse între buze. Cu picioarele încrucişate, petrecute unul în jurul celuilalt ca firele unei sfori, inhală fumul şi, cu zâmbetul unei sfinte, lăsă capul uşor pe spate şi urmări valurile care ieşeau din nările sale. Se aplecă în faţă şi îşi luă paharul de Martini. The Grill Room³. Pluş, scaune roşii, tavane suflate cu aur. Trase cu ochiul către oglinzi, unde se reflecta alături de Stanislaus de o mie de ori, devenind alte persoane în infinitatea de sticlă, un bărbat într-un costum elegant şi o femeie într-un cireşiu ca la Hollywood.

— Eşti foarte frumoasă, zise Stanislaus.

— Oare?

Ada spera că reuşise să pară nonşalantă, un alt cuvânt pe care îl învăţase la atelierul doamnei B.

— Ai putea să distragi oricând atenţia unui bărbat.

Ada îşi descrucişă picioarele, se aplecă uşor spre el şi îl bătu încetişor pe genunchi.

— Potoleşte-te.

O poveste de dragoste ca un vârtej, aşa ar numi-o Woman’s Own. O tornadă a dragostei care, prin forţa ei, o lua pe sus. Îl adora pe Stanislaus.

— Este aniversarea noastră, zise ea.

— Poftim?

— 14 iulie. Trei luni, dădu Ada din cap. Trei luni de când te-am cunoscut, în ziua aceea ploioasă de aprilie.

— Aniversare? repetă Stanislaus.

Zâmbea, o cută i se ivi pe buză. Ada ştia ce înseamnă: bărbatul plănuia ceva.

— Atunci ar trebui să plecăm. Să sărbătorim! Într-un loc romantic. Paris. Pari.

Paris. Pari. Tânjise să-l vadă, se gândise întruna la asta din ziua aceea petrecută în Richmond Park.

— Cum ţi se pare?

Nu-i dăduse prin gând că Stanislaus i-ar putea propune să plece atât de curând. Nu acum, când se discuta atâta despre Hitler şi buncăre.

— O să înceapă războiul? îl întrebă. Poate ar fi mai bine să aşteptăm un pic.

— Războiul? clătină din cap Stanislaus. N-o să fie nici un război. Nu-s decât vorbe goale. Hitler a pus mâna pe ce voia, şi-a luat înapoi bucăţelele din Germania. Nu-i un tip lacom. Crede-mă.

Tatăl ei susţinea cu totul altceva, însă Stanislaus era educat. Obligatoriu ştia mai multe.

— Ziceai că vrei să mergi, continuă Stanislaus. Ai putea vedea nişte creaţii franţuzeşti adevărate. Care să te inspire. Ai putea încerca să creezi acolo. N-ar dura mult şi ţi-ai face un nume.

Ada deschise gura să vorbească, dar limba i se cocoloşi ca un sul de material. Îşi muşcă buza şi, dând din cap, făcu rapid câteva calcule în minte. Părinţii ei n-ar lăsa-o în veci să meargă la Paris, darămite cu un bărbat. Le zisese că e curtată, dar chiar şi aşa. Ştia că nu le-ar plăcea un străin. Le zisese că o conduce acasă în fiecare seară pentru a se asigura că ajunge în siguranţă. Iar lui, că părinţii ei erau invalizi şi că nu puteau primi oaspeţi. În plus, trebuia să inventeze o scuză pentru a lipsi de la serviciu, altfel avea să fie dată afară. Ce să îi spună doamnei B.?

— Ai paşaport? întrebă Stanislaus.

Paşaport.

— Nu, zise ea. Cum aş putea face rost de unul?

— Nu e ţara mea, zâmbi Stanislaus. Dar prietenii mei englezi mi-au spus că există în Petty France un birou care emite.

— Voi merge mâine în pauza de masă, zise Ada. O să-mi scot unul fără probleme. Mă vei aştepta?

Le va spune părinţilor că doamna B. o trimite la Paris să studieze colecţiile şi să cumpere stofe noi. O va întreba pe doamna B. dacă îi dă mână liberă să facă asta, de-adevăratelea.

Însă funcţionarul din Petty France o anunţă că e nevoie de o fotografie şi de certificatul de naştere şi, cum nu împlinise încă douăzeci şi unu de ani, era absolut necesar ca tatăl ei să completeze un formular şi să-l semneze, documente în baza cărora, mai apoi, îi vor putea emite paşaportul – în caz de urgenţă, în douăzeci şi patru de ore, altfel avea să dureze şase săptămâni.

— Dar, adăugă el, nu v-am sfătui să plecaţi chiar acum peste hotare, domnişoară, în orice caz, nu pe continent. E pe cale să-nceapă un război.

Război. Toată lumea doar despre asta discuta. Stanislaus nu pomenise niciodată nimic despre război, şi Ada îl apreciase pentru discreţie. Trăise clipe cu adevărat plăcute în compania lui.

— Nu-mi fac griji pentru ceva ce e departe de-aici.

Bărbatul se încruntă, clătină din cap şi ridică dintr-o sprânceană. Poate că era un pic naivă. Dar şi dacă se-apropia războiul, tot mai dura câteva luni până să înceapă.

Ada pufni şi-şi îndesă documentele în poşetă. Nu-i putea cere tatălui ei să completeze formularul. Ar fi însemnat să pice toată plecarea. Nu-i spusese lui Stanislaus câţi ani avea, iar el n-o întrebase niciodată. Totuşi, dacă s-ar fi prins că e minoră, ar fi putut da înapoi, n-ar mai fi căutat-o. Ada era un spirit liber, zisese el, văzuse asta de când s-au întâlnit prima oară. Cum să-l dezamăgească ea?

Soluţia i se arătă în acea după-amiază, în timp ce o urmărea pe doamna B. completând factura pentru Lady MacNeice. Tatăl ei scria încet, împletind grijuliu codiţele literelor ca în continuumul unui vals. Ada fusese mereu fascinată de felul în care reuşea el să coregrafieze cuvintele, ba chiar încercase să-l imite pe vremea când era copil. Putea fi reprodus uşor, iar bărbatul de la Petty France nu era vreun isteţ. Ştia că înşală, dar cum altfel să reuşească? Poza şi-o putea face a doua zi, în pauza de masă. Ştia în Haymarket atelierul unui fotograf. Ar putea-o ridica la sfârşitul săptămânii. Apoi, sâmbătă va merge la bibliotecă, unde va completa formularul, pentru ca luni să se poată înfăţişa din nou la biroul de paşapoarte. Ar fi gata în câteva săptămâni.

— Va trebui să tragem la Lutetia, zise Stanislaus. Nu există alt hotel, altă variantă. Saint-Germain-des-Prés.

Apoi îi strânse mâna şi o întrebă:

— Ai fost vreodată cu vaporul?

— Doar pe Tamisa.

Ada fusese cu feribotul de Woolwich.

— Nu-ţi face griji, zise el. August e o lună bună pentru navigat. Nu sunt furtuni.

1. În original, dry; joc de cuvinte bazat pe pronunţia similară a termenului în germană drei (= trei) şi a celui în engleză dry (= uscat).

2. City of London – sau, mai simplu, City – este principalul centru financiar al Marii Britanii.

3. În incinta hotelului Café Royal.