© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5950-0

ISBN PDF: 978-973-46-5951-7

ISBN print: 978-973-46-7177-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : © ekina1/Depositphotos.com

Foto autor: Andrei Păcuraru

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CRISTIAN FULAŞ (n. 3 iulie 1978, Caracal) a absolvit Litere, apoi Studii Aprofundate de Teoria Literaturii. Debutează în 2015 cu Fîşii de ruşine, Gestalt Books (Premiul Observator cultural pentru debut; Premiul Colocviilor „Liviu Rebreanu”; Premiul revistei Accente; nominalizat la Premiile USR pentru debut; nominalizat la Premiul Cartea Anului al Ziarului de Iaşi). Fragmente din roman s-au tradus în franceză, italiană, germană, engleză, bulgară, croată, suedeză, maghiară. În 2015 publică Jurnal de debutant, Editura Tracus Arte. În 2016 publică După plîns, Casa de editură Max Blecher – Gestalt Books, nominalizat la Premiul Cartea Anului al Ziarului de Iaşi. Activează ca traducător; a tradus aproximativ cincizeci de titluri din engleză, italiană şi franceză. Dintre ele amintim: Christophe Bataille, Visul lui Machiavelli, Mathias Enard, Vorbeşte-le despre bătălii, regi şi elefanţi, Boussole (în lucru), Jenny March, Mituri clasice, Alain Prost, Istoria relaţiilor internaţionale, Gianni Francesetti, Michela Gecele, Jan Roubal, Aplicaţii clinice ale psihoterapiei Gestalt. Din 2016 este organizatorul principal al festivalului internaţional Lofest, care se desfăşoară la Bucureşti.

„(…) Dacă pe stăpânul casei l-au numit Beelzebul, cu cât mai mult pe casnicii lui?“

Matei, 10, 25

50 de bani

Farduri,

rujuri,

rimeluri,

pensule,

creioane,

oje,

lacuri,

discuri demachiante

şi

tampoane,

aruncate claie peste grămadă în sertar, bune de ştiut, lucruri enorm de scumpe şi utile în lupta pentru supremaţie, lucrurile care impun diferenţa, ea deja fiind făcută, iar deasupra sertarului, pe foaia de cristal care acoperă tăblia de abanos, telefonul vibrează ca un tâmpit de vreo zece minute, nu s-a oprit decât pentru a reîncepe şi ea l-a ignorat complet în tot acest timp, ocupată fiind să se pregătească pentru un nou război al zilei, ocupată să-şi şteargă de pe faţă oboseala celor patruzeci şi opt de ani, plictisul miilor de zile petrecute la birou, sictirul zâmbetului care de mult nu mai exprimă nimic pozitiv, e doar o stare particulară a comunicării pozitive şi o platoşă după care se ascunde următoarea lovitură, zâmbetul şi tenul sunt tot ce a mai rămas din fata tânără care se angaja în corporaţie, restul trăsăturilor ei perfecte s-au şters între timp, apelul la tone de machiaj nu e cochetărie, aşa cum era acum zece ani, ci necesitate pură: nu ar putea să-şi mai păstreze poziţia în companie dacă într-o bună zi ar apărea la birou cu faţa pe care o poartă acasă. E sub orice critică, e sub orice critică şi, cu toată frica de anestezie, o să mă operez. Ce dracu’, trebuie să fac ceva, am ajuns o babă şi trebuie să mint în continuare. Nu mai e nimic de făcut, mă voi opera. Face ultimele retuşuri, se priveşte de foarte aproape în oglinda cosmetică de pe comodă, îşi ciufuleşte în toate direcţiile părul tuns după ultima modă, apoi simte răsuflarea lui Pavel apropiindu-se de gâtul ei şi o mână care îi înconjoară sânul. Stai, mă, că-mi strici machiajul, ce-ţi veni? Numai momente din astea ciudate găseşti! Îl împinge cu gingăşie deoparte, se ridică de pe taburet şi, în cele din urmă, ridică telefonul de pe birou: Da, spune, ce arde? Ascultă cu o grimasă pe faţă, se aşază la loc pe taburet, apoi: Bine, vin în jumătate de oră. Uite, mă Pavel, iar am dat de dracu’, alt contract făcut praf. Vezi că întârzii deseară, vorbim la un telefon, fă şi tu ceva bun de mâncare până mă întorc, bine? Într-o ultimă trecere în revistă, ochii ei se opresc pe grămada de monezi din colţul din dreapta sus al sertarului. Le numără maşinal, le ridică, le numără una câte una, se încruntă şi le pune la locul lor. Dă să întrebe ceva, se răzgândeşte, îndeasă în geantă telefonul şi câteva lucruri de strictă necesitate, apoi ia cheia de la maşină şi se îndreaptă decisă spre uşă. Va urma o zi grea, asta e clar.

Pavel rămâne pe marginea canapelei din living, cu ochii în banda de ştiri de la televizor. Încă o zi singur, încă o zi fără sens. Se ridică, îşi mai toarnă o cafea din ibricul de pe plită, apoi ia o carte şi se întinde pe canapea. Oare ce a însemnat privirea ei rătăcită când s-a uitat în sertar? Ce o fi vrut să spună? Ce văzuse? Dracu’ ştie, îşi spune decis, cine ştie ce îi mai trece prin cap? Se duce totuşi la sertar, îl deschide, trece în revistă mica avere adunată acolo, îl închide la loc. Nu poate pricepe ce e în neregulă. Reia lectura, are o întâlnire de redacţie la ora unu, dar mai e timp până atunci. Oricum, planul e clar şi o să le rupă ălora gura, trebuie să facă un ban cât mai repede şi are în mână o cheie bună de data asta.

În parcarea subterană, Eva s-a schimbat în tenişii pe care îi ţine în portbagaj special pentru condus, dar nu porneşte maşina; e un gând acolo, e ceva, ceva ce nu o lasă să se concentreze. Ultima dată, era sigură, în sertar erau nouă monezi de cincizeci de bani. Nouă. Le-a numărat cu mâna ei, le-a aşezat în ordine, nu poate fi altfel, ea nu se înşală niciodată când e vorba de bani. Mai ciudat e că, deşi neatentă, la numărătoarea de dimineaţă i-au ieşit opt. Or, asta nu e posibil, banii nu au voie să dispară fără nicio explicaţie. Se va ocupa de lucrul ăsta, se va asigura că totuşi există o explicaţie cât de cât raţională pentru dispariţia banilor. Porneşte motorul, bordul se aprinde şi interfaţa de telefonie a maşinii o salută pe obişnuitul ton prietenos. Rosteşte scurt: Sună-l pe Pavel. Din difuzoare se aud, înfundat, ţârâiturile apelului. Nu răspunde. Nu răspunde! Repetă comanda, calcă acceleraţia şi se opreşte exact în buza parcării subterane. Pavel răspunde, în sfârşit. Iubi, ia spune-mi, ai luat tu cincizeci de bani de la mine din sertar?, spune cea mai mieroasă voce a ei. Nu dragă, ce-ţi veni, ce dracu’ să caut eu la tine în sertar? Păi i-am numărat dimineaţă şi ştiu sigur că lipseşte o monedă. Vrei tu să te uiţi pe lângă comoda aia, să nu fi căzut? Biiiine, mă uit, mă uit, îi răspunde vocea lui plictisită. Să mă suni să-mi zici, nu mă lasă gândul ăsta în pace deloc. Pa. Conduce spre birou neatentă, ratează semafoare, de câteva ori e la câţiva centimetri de a omorî nişte pietoni care, mamele lor, numai atunci se găsesc să traverseze, se ceartă cu şoferii care nu-i dau voie să facă slalom, îşi trăieşte visul Schumacher de fiecare dimineaţă ca şi cum nu s-ar fi întâmplat nimic. Când Pavel o sună şi îi spune că sărăcia aia de monedă a ei nu e nicăieri, e gata să ia maşina din faţă cu totul. Cum, mă iubi, nu e? Păi era acolo. Nu e, dragă, dă-o dracu’, de asta îţi arde ţie acum? Îi închide telefonul în nas, e clar că e un iresponsabil, aşa cum a fost întotdeauna. Cine dracu’ o fi pus-o să se mărite cu unul ca el, care nu ştie să respecte banul? Parcă îl şi vede venind cu braţul de cărţi de la librărie, mereu aruncă banii pe hârtiile alea inutile. Ce o fi în capul lui, numai el ştie. Parchează în subteranul clădirii de birouri, urcă grăbită şi se aşază pe scaun exact în momentul în care începe şedinţa. OK, încă un contract gata să fie pierdut, aceeaşi incompetenţă crasă care o înconjoară zi de zi. Îi face cu ou şi cu oţet pe toţi cei din jur, îi şterge de pe faţa pământului, îi calcă în picioare şi îi învârte în două maşini de spălat în acelaşi timp, scopul fiind să arate că, în orice caz, ea are dreptate şi ei au greşit. Le demontează fiecare argument, le scade simbolic salariile, îi umileşte constant: e jocul pe care ea îl joacă de douăzeci de ani, a învăţat bine că răul face legea şi mila e pentru cei slabi. E foarte apreciată pentru calităţile ei, deci întotdeauna împinge răul până la absurd, până într-acolo încât ajunge seara acasă şi se întreabă cum de nu îi cade niciodată ceva în cap, la câte atrocităţi comite zilnic. A ajuns să i se spună, pe la spate, Satana, şi uneori crede că e mândră de porecla căpătată în companie. Aşa că, nezdruncinată de privirile consternate ale colegilor, îl pune sec pe liber pe liderul echipei de vânzări şi alege pe loc un înlocuitor. Cu asta, problema e rezolvată şi poate să treacă la pasul doi al zilei, plănuit de ieri, şi anume concedierea fufei care flirta cu Pavel la petrecerea firmei de săptămâna trecută. A lăsat-o să creadă că totul a trecut neobservat, dar dosarul e acum gata şi fata va pleca să cerşească unde vrea ea şi va învăţa o lecţie: să nu te dai niciodată la omul şefei. O javră. A adunat-o de pe drumuri şi aşa o răsplăteşte? Afară cu ea! O cheamă în birou, îi arată preavizul, o umileşte, o face să plângă, îi calcă pe răni şi deschide altele lângă şi chiar în locul celor necicatrizate încă, răzbunare mai dulce ca asta nu a trăit de săptămâni întregi, de când cu restructurarea colegei ei de bancă din liceu.

Rămâne apoi tăcută în birou, în jurul ei miroase a cadavre şi a victorie, are o zi minunată. Dacă nu ar fi nenorocita aia de monedă de care-şi aduce aminte din când în când, totul ar fi minunat şi viaţa ei ar străluci. Nimic nu o interesează mai mult pe lumea asta, nimic în afară de propria-i strălucire, de nimbul acesta al răului, de aura malefică pe care şi-a creat-o; a muncit atâţia ani pentru a deveni intangibilă, pentru a-şi asigura bătrâneţile care, iată, vin tunând către ea cu inexorabilitatea fiecărui răsărit. Şi atunci, cum să dea dovadă de omenie? Nu a văzut, nu a înţeles că micile victorii asigură supremaţia, că nu există victorie finală, că totul e o uriaşă minciună, un fals, şi stăpâneşte lumea acela care e mai rău de la natură? Obosită de propriile-i gânduri de glorie, aproape beată, deschide laptopul şi se apucă să răspundă la e-mailurile zilei, iar în timpul acesta

Pavel, care nu ştia în general ce să facă cu viaţa lui, îşi petrecuse toată dimineaţa pe Facebook întrebând în stânga şi în dreapta cum putea obţine o invitaţie la un festival literar, ca ataşat de presă. Cineva i-a suflat vreo două ponturi serioase, promisiuni ratate ale unor chefuri monstruoase departe de Eva, iar el ştie că are nevoie să plece de acasă câteva zile, să ia o pauză şi să uite de toată nenorocirea asta numită viaţa lui. Se ridică, obidit de atâtea încercări ratate de a convinge, şi se pregăteşte de plecare. E o zi importantă, a lucrat mai bine de o lună de zile pentru a strânge dosarul care stă frumos pe măsuţa de lucru. A şi investit în asta, a fost nevoit să plătească – e drept, sume minore – pentru a pune cap la cap informaţiile atât de necesare în munca lui. Doar că, de la un punct încolo, şi-a dat seama că nu în presă trebuiau folosite zecile de implicaţii, nu avea niciun sens să facă public totul, trebuia doar să fie un pic inteligent şi pur şi simplu cariera lui putea exploda. Niciodată nu a avut o asemenea şansă, absolut niciodată nu a fost atât de aproape de bogăţie ca azi. Şi-a programat o întâlnire cu omul chiar înainte de şedinţă, cumva l-a convins că trebuia să îi acorde zece minute. Iar acum, aproape emoţionat, se pregăteşte de luptă. Se îmbracă în sacou, azi va renunţa la puloverul ponosit pe care îl poartă de obicei. Scotoceşte prin dulap, chiar îşi va pune pantofi. Ia din sertarul de pe hol cheile SUV-ului Evei, mica lor bijuterie pe care nimeni nu o conduce niciodată ca să nu se uzeze, azi vrea să strălucească.

Pleacă spre redacţie binedispus, nu are cum să dea greş, îl va înfrânge pe nenorocitul ăla, azi e ziua gloriei, azi Pavel, chiar el, va deveni Cineva. Are tot ce îi trebuie pentru asta. Parchează sub clădirea de birouri în care se află redacţia, urcă la etajul patru şi o roagă pe secretară să-i spună şefului că a ajuns. Nicio surpriză, e ţinut puţin să aştepte. Ştie prea bine jocul ăsta, ştie că e ţinut la uşă doar pentru etichetă, ca să i se creeze impresia că are ceva de cerut şi orice lucru va fi foarte greu de obţinut. De data asta însă aşteaptă liniştit, afişează o mină fericită şi butonează telefonul, e cel mai optimist dintre pământeni şi niciodată un subaltern nu a fost mai mulţumit să facă anticameră. Purgatoriul, da, iată locul de unde porneşte orice zbor frumos spre glorie. Iar el se află chiar la ieşire. Întrevede înălţimile, totul e minunat. Eva îi scrie un mesaj aproape isteric, e în continuare preocupată de moneda dispărută; e obişnuit, aşa e ea întotdeauna când îi intră ceva în cap. Va uita. După sfertul de oră regulamentar, secretara îi spune să intre. Îşi netezeşte sacoul, pune telefonul pe silenţios şi se execută.

Biroul e spaţios, probabil mai mare decât majoritatea apartamentelor din oraş. Grandomania şefului e lucru vizibil, şi-a pus pe pereţi absolut toate realizările (diplome, copii, maşini, case, alte chestiuni din viaţa personală, inclusiv o fotografie cu soţia şi picturi în ulei cu amantele), nimic nu e mai important în ochii lui decât propria persoană. Poartă haine incredibil de scumpe şi ţine la vedere cheia maşinii sport pe care o conduce; totul în jurul lui e creat şi menţinut pentru a epata. Chestiune de forţă. Pavel se aşază pe unul dintre fotoliile de epocă din faţa biroului, îşi aprinde o ţigară şi aşteaptă să fie invitat să-şi spună păsul. E lăsat să aştepte, ca de obicei, dar a învăţat de mult jocul ăsta şi nu mai poate fi impresionat. Apoi: Ia spune, dom’ne, de ce ai vrut să ne vedem? Ce arde? Nu înţeleg de ce nu a intrat investigaţia de săptămâna trecută. Am muncit o lună la ea. Draci! Eşti un idiot, ăla mi-e prieten. Cum să public eu aşa ceva în ziarul meu, ai înnebunit? Oricum, vei fi plătit pentru munca ta, dar ciocul mic, o vorbă să mai ajungă la mine şi te duci acasă sau unde ai tu treabă. Dar, şefu’… Niciun şefu’. Ţi-am zis, asta nu intră, găseşte şi tu pe altul, ăsta mi-e prieten. Spre surprinderea omului din spatele biroului, Pavel zâmbeşte. Mă gândeam, totuşi, să vă uitaţi prin dosarul ăsta. Am ginit un greu, poate facem o treabă cu el. Zi-mi, mă, aşa, nu mă mai pune şi tu să citesc, ce dracu’, ce sunt eu, corector? Pavel îl priveşte cu o veselie neomenească, chiar zâmbeşte. Nu, nu pot, e prea complicat. Hai, citiţi un pic, nu strică. Cu o scârbă enormă, şeful ridică dosarul lucios de pe birou şi îl deschide. Citeşte mai întâi relaxat, apoi începe să se înnegrească treptat şi se apleacă din ce în ce mai mult deasupra mesei. Îşi umezeşte degetul, dă pagina, aprinde maşinal o ţigară, citeşte, aprinde încă o ţigară şi o pune şi pe aceea în scrumieră, lângă prima. Se ridică, face un tur de birou, zâmbetul angajatului îl urmăreşte în tot acest timp ca o cameră de filmat. Se aşază, închide dosarul şi îl pune deoparte, se lasă pe spate în scaun şi trage adânc din ţigară. De unde pizda mă-tii ai adunat toate astea, măi dragă, ia spune? Diverse locuri, şefu’, diverse, dar trebuie să recunoşti că am muncit ceva. Pavel (îi spune pe nume aproape cu afecţiune, lucru fără precedent), sper că îţi dai seama că ai aici numai porcării. Numai lucruri inutilizabile, ai muncit ca un idiot şi nu vei rezolva nimic. O, chiar aşa? Păi dacă aşa zici, atunci să le dau concurenţei, ce zici de asta? Sigur le-ar plăcea un articol imens, de vreo patru pagini, cu uriaşele tale realizări. Cine ar fi bănuit că lucrezi pentru stat şi îţi dai singur subvenţii, ha? Cine ar fi bănuit că în nouăşpatru erai vai mama ta, dar ai şantajat pe cine a trebuit, te-ai împrietenit cu puterea şi brusc te-ai ales cu un trust întreg? Nuuu, nimeni nu s-a gândit nici o secundă la asta, tu eşti stâlpul societăţii, îmi dai mie o mie cinci sute de lei pe lună şi tu câştigi cinzeci de mii de euro, ce e mai natural de-atât? Başca salariul de la stat şi alte minuni, nu şefu’? Frumoasă viaţă duci! Zi-mi, mă, ce vrei şi ieşi dracu’ afară de aici, jegule. Hai, să te-aud! Bagă! Pavel îl priveşte aproape cu dragoste, l-a învins, e al lui acum. O sută de mii, acum. Secretar General de Redacţie, cu salariul corespunzător ăluia pe care-l înlocuiesc. Şi concediu o lună fără să mă întrebe nimeni nimic. Plus, îmi publici orice carte scriu fără comentarii. Hai că nu e mult. Şeful îl priveşte cu un calm care nu mai are nimic omenesc. Ştie că nu are ce face, ştie că ar fi sfârşitul dacă javra ar face publice documentele din dosar, e convins că hârtiile din faţa lui sunt copiate, nu sunt unicate. Pune mâna pe telefon, apelează un număr rapid, rosteşte scurt: Adu-mi o sută de mii, acum. Te aştept. Apoi, spre Pavel, zâmbind mieros: Şi în rest, familia e bine? Toate bune, Păvăluţ dragă? Da, sigur, ne străduim să mergem mai departe, ne târâm şi noi cum putem. Afară cântă toate păsările paradisului, un soare binevoitor se strecoară abia simţit prin storurile ferestrelor uriaşe ale biroului, un râu de lapte şi miere unduieşte duios între cei doi, de acum prieteni, legaţi prin cele mai crunte secrete cu putinţă. Discuţia lor e una amabilă, tonurile sunt calde şi prietenia creşte, mugurii ei înfloresc în jerbe de culoare şi lumină, în curcubee, în aure. Aghiotantul şefului intră tăcut, pune un plic ministerial pe birou, o mână îl împinge spre destinatarul lui şi plicul îşi găseşte locul în geantă, alături de alte nimicuri. La şedinţa care urmează, Pavel e uns în funcţia pe care o ceruse, iar fostul Secretar General primeşte o funcţie nou inventată, de director editorial. În lumea mică a redacţiei e atâta pace, încât până şi tavanele înnegrite de fum par să capete o nuanţă azurie, se aseamănă cu cerurile în care a pătruns Pavel, iar la plecare, două ore mai târziu, mesajul panicat din telefon nu-l descumpăneşte deloc, e ceva perfect normal parcă. Sunt trei cuvinte simple: vin acum acasă. Nimic mai normal, nimic mai natural. Eva vine acasă. Dar unde, Doamne iartă-mă, să se ducă? Unde?

Parchează cu grijă maşina, ia din portbagaj mult prea preţioasa geantă, închide, mai apasă o dată butonul de închidere pentru siguranţă, apoi porneşte fluierând spre lift. Abia aşteaptă să-i povestească Evei cât de important a ajuns el în redacţie, abia aşteaptă să fie egalul ei, după atâţia ani în care prezenţa lui în relaţie a fost una pur decorativă; Pavel ştie că e un accesoriu, nici măcar unul frumos, în mintea soţiei sale, dar s-a obişnuit oarecum cu gândul. Da, dar de azi lucrurile se vor schimba, el a devenit un om important. Dă să descuie uşa apartamentului, dar descoperă că e întredeschisă. Din casă se aude un sunet înăbuşit, de lucru spart. Împinge cu grijă uşa, să fie vreun hoţ? Lasă geanta pe dulapul din hol, apoi aude: Unde poate fi? Unde? Unde? Cine a luat-o? Îl omor. Din uşa dormitorului, imaginea e sufocantă: lucruri aruncate claie peste grămadă peste tot, oglinda spartă, perdelele smulse din locul lor, toate obiectele din comodă aruncate care-ncotro. O Evă de nerecunoscut, cu rimelul şiroindu-i pe faţă, părul zburlit şi fardul năclăit de transpiraţie îl priveşte cu ochii unui nebun furios: Tu ai luat moneda, ştiu, tu! Numai tu puteai fi! Dă-mi-o înapoi, spune vocea ei cu o pasiune greu previzibilă în imaginea pe care o oferă. Că suferă, e mai mult decât evident, dar vocea ei e atât de suavă, imploră, iubeşte. Pe cine, Pavel nu-şi dă seama. Ar vrea să creadă, fiind o zi minunată în viaţa lui, că pe el. Dar: o cutie de farduri îi trece razant pe lângă cap, un cap care sigur nu e al lui se loveşte cu putere de comoda cu farduri, apoi acelaşi cap spune: Dacă nu-mi dai banii mei înapoi te omor, nenorocitu’ dracu’! Azi termin cu tine, mi-ai mâncat zilele, mi-am distrus viaţa să te întreţin, nu mai merge aşa. Spune ce-ai făcut cu banii! urlă ea, aproape neomeneşte. Îşi smulge şuviţe de păr din cap, se mai loveşte o dată de comodă, cade sfârşită lângă taburet: Munca mea, munca mea, îngaimă, cu o privire pierdută. Pavel nu ştie ce să facă, încearcă să se apropie de ea, dar se teme. Se aşază pe marginea patului, îşi pune capul între mâini şi o priveşte tăcut, apoi: De unde dracu’, Eva, să ştiu eu unde e moneda ta? Uite, am fost avansat, voi avea salariul cât al tău de azi, ne putem apuca să ne construim casa, hai să sărbătorim. Haide, lasă, spune vocea lui pierdută, îngrijorată aproape. Îşi face curaj şi încearcă să o ia în braţe, să o liniştească, dar ea fuge şi se ascunde în baie. O să mă omor, se aude vocea ei înăbuşită de uşă. O să mă omor şi aşa o să scap, nu văd altă soluţie. O să mor şi o să scap de toate, asta o să fac. El stă în continuare pe marginea patului, priveşte covorul persan de pe podea şi se gândeşte dacă să cheme sau nu Salvarea, nu ştie ce să facă. În cazul ăsta, ea ar trebui transportată pe holul blocului şi precis toţi vecinii ar şti povestea, ar bârfi, tot cartierul ar afla că a luat-o razna şi cum ar mai putea ei să dea ochii cu lumea după aşa ceva? Nu ştie ce să facă, iar în tot acest timp aude cu o claritate aproape insuportabilă cum soţia lui se loveşte cu capul de marginea chiuvetei şi plânge încet, căinându-se aproape, bocind, parcă i-ar fi murit cineva drag şi acum caută să scape de durere. Încearcă să o liniştească, prin uşa băii se naşte un monolog. Ea nu îi răspunde, tot ce aude sunt suspine înăbuşite. În cele din urmă îşi face curaj şi sună la 112. Explică situaţia, e de un sânge rece de necrezut, spre surprinderea lui i se spune că o Salvare va veni imediat, e în vecinătate şi va ajunge în câteva minute. Aşteaptă lipit de uşa de la baie, tăcut ca un sfinx. Halal succes! Halal schimbare! Păi se putea să aibă şi el o zi bună pe lumea asta? Nu, nu se putea. Se aude soneria, le deschide oamenilor în uniforme şi, că îi place sau nu, sparge uşa de la baie şi intră peste Eva. Spectacolul e unul demn de un film de groază: ea zace într-o baltă de sânge şi, cu un zâmbet pierdut pe faţă, se zgârie în neştire pe încheietură cu o pilă de unghii. A reuşit să-şi taie vreo două vene în felul ăsta, bine că au intrat peste ea. E sedată rapid, apoi e purtată pe o targă până la maşină. Pavel scoate repede maşina din garaj şi porneşte după ei, vor merge la Spitalul 9 şi acolo va afla despre ce e vorba.

După un slalom de treizeci de minute pe străzile care poartă de cinci ori mai multe maşini decât ar fi posibil, ajung la Urgenţă. Un medic o preia pe Eva, mai prescrie un sedativ şi se apucă să-i facă fişa. Va merge pe Secţia 2, îi spune cu condescendenţă. Povestiţi-mi cum s-a ajuns aici. Îl ascultă, notează câteva rânduri în rubrica de observaţii, apoi îi spune că va vorbi mai multe cu medicul curant. Pavel însoţeşte targa către secţie, are pentru câteva secunde senzaţia izbăvitoare a unui cortegiu funerar. Îşi priveşte pantofii, priveşte frunzele umede pe care calcă şi ştie că nu vrea să fie acolo, vrea să-şi sărbătorească victoria şi să uite tot, nu-i place ce se întâmplă. În secţie, bolnava e repartizată într-o rezervă şi el e invitat în biroul medicului pentru o scurtă discuţie. Îl plictiseşte mortal cu un set de întrebări rupte parcă dintr-un film de la Hollywood, îl întreabă cu o seriozitate aproape comică dacă au mai existat tentative de sinucidere, încearcă să extragă informaţii despre relaţia lor. Enervat, i-o taie brusc: Dom’ne, să-ţi spun pe scurt. Femeia asta, soţia mea, e dracu’ gol. Au poreclit-o Satana la birou, dacă îţi poţi imagina. Nu a suferit niciodată în viaţa ei de vreo boală, e pur şi simplu intangibilă. Nu ştiu ce a păţit azi, nu am înţeles nimic, dar sper să-şi revină din chestia asta. Nu ştiu ce să-ţi zic, niciodată nu a dat niciun semn de boală. Aţi văzut-o supărată în ultima vreme? Tristă? Izbucneşte: Nu auzi, dom’ne, că e supărată din naştere, că s-a născut încruntată şi o să moară ocărând pe cineva? Cum să-mi dau eu seama dacă e mai mult sau mai puţin supărată, dacă niciodată nu e binedispusă? Aşa e ea. Toată porcăria asta a pornit de la un rahat de monedă de cincizeci de bani care nu-i ieşea la numărătoarea de dimineaţă. Are fixurile ei, eu m-am obişnuit; ce s-a întâmplat după, ţi-am povestit. Ce are? Ai vreo idee ce are, sau pierdem vremea de pomană pe aici? Sincer, am nevoie de timp să-mi dau seama. E un episod maniacal cu tentativă de suicid, am s-o tratez şi cel mai probabil va fi bine. Dar trebuie urmărită pe viitor, zic eu. Cam atât, mai mult nu ştiu acum. E clar, Pavel trebuie să se ridice şi să plece, doctorul nu pare să mai aibă nimic de spus. Şi totuşi: Dar am şi eu o întrebare. Dacă rămâne aşa, eu ce mă fac? Serios, ce fac eu în situaţia asta? Cum să trăiesc cu o… nebună? Da, ăsta e cuvântul, din păcate. Doctorul ridică ochii din fişa pe care o studiază, îşi aşază ochelarii mai bine, îl priveşte atent, aproape cu milă: Cum trăiesc toţi oamenii, domnul meu, cum trăiesc toţi oamenii, aşa aţi trăi şi dumneavoastră. Dar să nu cădem în tragic, poate e doar un şoc şi totul va fi bine. Se întoarce la fişa lui, Pavel se ridică şi iese. Nu ştie ce să facă, speranţe are puţine, nu a mai avut niciodată grijă de un om bolnav şi e complet depăşit de situaţie. Iese din secţie, se aşază pe o bancă şi îşi aprinde o ţigară. Priveşte seara, e tot ce simte că i-a mai rămas de făcut acum. O asistentă se uită la el de pe banca vecină fără să zică nimic. Fumează tăcut, se ridică, îşi ia o cafea de la un automat şi revine în acelaşi loc. Ridică ochii spre femeia în alb: Credeţi că aş putea să o văd pe nevastă-mea? Ea ridică din umeri: E sedată, dar de ce nu? Terminaţi-vă ţigara, vă conduc eu. Stinge ţigara, o calcă şi răsuceşte piciorul peste ea ca şi cum ar vrea să se asigure că lumea întreagă nu ia foc şi, da, trebuie să intre. Să o vadă. Să încerce, a câta oară? să înţeleagă. Să privească, aproape calm, desigur, şi să treacă peste şoc. O urmează pe asistentă, coridorul e alb ca un cearşaf şi faţa lui, de obicei zâmbitoare, se conturează aproape ca o mască mortuară pe faianţă. O uşă din metal, simplă, exasperant de albă şi ea, se deschide spre o cameră austeră în care Eva, atât de nervoasa şi agitata Eva, cea care îi transforma de obicei viaţa într-un circ plin de neprevăzut, care nu părea să stea nemişcată nici în somn, doarme ca un prunc. Pavel intră încet, pe vârfuri, se sprijină iniţial de pervazul ferestrei, apoi se răzgândeşte, trage singurul scaun din încăpere lângă pat şi se aşază pe el. Nu vă poate auzi, îi spune asistenta înainte să plece. Stă relaxat, cu umerii căzuţi, cu mâinile băgate adânc în buzunarele de la geacă. Ea aproape că nu mişcă deloc, abia vede câte o mişcare imperceptibilă a pieptului, din cauza respiraţiei. Nimic mai mult, senzaţia lui de priveghi e copleşitoare. Nu îşi poate reprima un gând: oare aşa ar arăta şi moartă? Nu ştie, ridică din umeri. Fixează peretele preţ de câteva minute, apoi se ridică, o sărută scurt pe frunte şi iese.

Ajuns în faţa secţiei, scoate telefonul din buzunar şi apelează un număr din memorie. Nu răspunde. Revine pe coridor, va mai încerca. În birou, o asistentă îşi pileşte unghiile de parcă în asta ar consta scopul vieţii ei; un pacient, parcă imitând-o, îşi taie unghiile pe un scaun şi le mănâncă tacticos, una câte una, mestecându-le cu grijă şi lingându-se pe buze cu fiecare nouă înghiţitură; mai încolo, la câţiva paşi, o fată tânără s-a aşezat pe jos cu faţa la perete şi stă nemişcată. Pavel nu poate înţelege locul în care se află, nu vrea să mai stea, dar nici nu are ce face. Telefonul îi sună în buzunar, îl scoate şi răspunde aproape din reflex. Bună, draga, pe unde eşti? Uite, am seara asta liberă şi voiam să te scot prin oraş, mâncăm ceva, vedem noi. Vin să te iau? Bine, în juma’ de oră sunt la tine. Întoarce spatele secţiei şi tuturor lucrurilor care ar trebui să-l ţină acolo, nu crede că are sens să mai stea. Scoate maşina din parcare şi gândurile lui, fără ca el să vrea, se îndreaptă doar către un viitor luminos şi bun în care, în sfârşit, a scăpat de tortura în care se complace de atâţia ani. Poate că asta e şansa lui, poate acum, cu banii şi funcţia nouă şi cu ce a adunat Eva, totul poate fi bine, în sfârşit poate trăi ca un om normal, fără teroarea continuă a căsniciei ăsteia care l-a întors cu totul pe dos şi l-a făcut neom. Conduce aproape relaxat, nu forţează traficul, timpul pare să fie de partea lui şi nu se grăbeşte nicăieri. Ajunge la destinaţie cu întârziere, evident, dar e aşteptat. Chiar angajata care fusese concediată azi îl aşteaptă, nevastă-sa avusese dreptate să ia măsuri. Prea târziu pentru ea, totul pare acum să fie prea târziu. Cei doi tineri frumoşi petrec o seară minunată, el o duce la un restaurant de lux din nordul oraşului, o răsfaţă, băutura curge, sunt îndrăgostiţi şi lumea toată e a lor. Departe sunt toate necazurile, departe căsnicia lui, departe jobul ei. Acum nu mai contează decât fericirea de a fi împreună, zâmbetele, mâinile îndrăzneţe şi privirile şăgalnice. Îşi încheie seara în apartamentul ei, totul e minunat şi Pavel îşi doreşte ca lumea să rămână pentru totdeauna aşa. Adorm liniştiţi, ca doi prunci abia îmbăiaţi, iar atunci când spre dimineaţă sună telefonul, nu-l aude niciunul dintre ei.

Dimineaţă, la cafea, îşi verifică în sfârşit telefonul. Câteva apeluri ratate, toate de pe un număr fix pe care nu l-a văzut niciodată. Sună înapoi, e un număr de centrală şi e pus să aştepte. Bea din cafea, fumează, trăieşte într-un univers foarte prietenos în care vrea să rămână. După ani şi ani de zile, are în sfârşit o dimineaţă fericită. Un soare tăcut îi veghează această linişte, apoi o voce vine şi strică tot: Vă fac legătura în secţie, cred că mi-am dat seama de unde aţi fost sunat. Un ţârâit enervant umple tot telefonul, iese şi îi face o gaură în timpan. Telefoanele astea fixe… După câteva minute bune, îi răspunde o voce care pare să sintetizeze tot plictisul din lume. Îi spune că a fost sunat din secţie, e interogat, îşi dă numele, apoi e lăsat să aştepte pe cineva şi se instalează o nouă tăcere în telefon. Aproape asurzitoare, aproape tunet tăcerea asta. Brusc, are un sentiment neplăcut şi se ridică de pe scaun. Ceva nu e bine. De ce dracu’ îl pun toţi să aştepte aşa? Ochii iubitei îl cercetează întrebători, îi pune o mână pe umăr şi o masează uşor, nu are de ce să-şi facă griji. Şi e, şi e, şi îi e atât de greu să ştie că şirul acestor lucruri aproape inexistente, lucruri pe care încă mai trebuie să le pipăie pentru a se asigura că există, se poate rupe din nimic, are duritatea unei pânze de păianjen. Îi e atât de greu să stea cu mâna aşezată astfel pe umărul fetei, aşteptând parcă producerea unui cataclism. Apoi, o voce care poate fi a doctorului din ziua precedentă, sec: Bună ziua, mă tem că am veşti proaste pentru dumneavoastră. Pavel răspunde cu tăcere, dar doctorul se aştepta la asta. Azi-noapte, soţia dumneavoastră a avut un nou şoc, imediat după trezire. Vocea e metalică, îi simte răceala până în creier. Am încercat tot ce am putut să o calmăm, dar… În fine, în jurul orei patru dimineaţa s-a lovit foarte puternic cu capul de chiuveta din baie şi, în ciuda faptului că asistentele au acţionat imediat şi au dus-o în secţia vecină, la neurochirurgie, unde s-a încercat stabilizarea ei, doamna a a a a, vocea i se pierde un moment, tuşeşte, îşi revine, a decedat. Acum se află la morga spitalului, sunteţi rugat să mergeţi să faceţi formalităţile. Stai, dom’ne, ce tot?… Îmi pare… Pavel închide, pune încet telefonul pe măsuţa de cafea, soarbe mecanic din ceaşcă, îşi aprinde o ţigară deşi în scrumieră mai fumegă una, ia telefonul şi-l zdrobeşte de podea. Fata îl priveşte uimită, nu prea înţelege ce s-a întâmplat, din instinct se ridică şi se lipeşte de el. Şopteşte pierdut, aproape neînţelegând nici el ce spune: Dana, Eva a murit. Azi-noapte, pe la patru. O tăcere îmbracă spirala corpurilor lor, amândoi privesc telefonul zdrobit de pe podeaua lucioasă. Se îmbracă amândoi, nu scot nicio vorbă, ies din casă ca somnambulii, Pavel conduce grijuliu ca de obicei, fără să încalce nicio regulă – are un lucru important de făcut şi nu poate să fie reţinut de eventuale discuţii cu Poliţia – dă şpagă la poarta spitalului, află unde e morga, păşesc împreună pe podeaua îngheţată a camerei, spune un nume, un legist tăcut le face semn să-l urmeze, merg încet, cu sfială, ca întotdeauna în preajma morţilor – şi aici sunt mulţi la un loc –, legistul duce cu el un clipboard cu un formular, o listă mai exact, deschide o trapă din perete, un sertar glisează spre ei cu un scârţâit îndelung şi ascuţit ascuţit ascuţit care nu poate fi decât sinistru, mâna medicului se ridică, e de o siguranţă înspăimântătoare în circumstanţele date, faţa de marmură a Evei îi priveşte cu o seninătate aproape insuportabilă, Pavel întinde mâna, o trage pe Dana spre el, o strânge din braţe şi face un gest tăcut din cap către medic.