Radu Pavel Gheo

Dex-ul şi sexul

Carte de joc

Prefaţă de Luminiţa Marcu

Editura POLIROM
2005

© 2005 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print: 978-973-46-0112-7

ISBN ePub: 978-973-46-2963-3

ISBN PDF: 978-973-46-2964-0

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Radu Pavel Gheo (n. 03.10.1969, Oraviţa, jud. Caraş-Severin) este redactor al Editurii Polirom; absolvent al Facultăţii de Litere, Universitatea de Vest Timişoara (1994); membru al „Clubului 8“ din Iaşi. Volume publicate: Valea Cerului Senin (proză fantastică şi S.F.), Athena, Bucureşti, 1997; Despre science fiction (teorie şi critică literară), Omnibooks, Satu Mare, 2001; Adio, adio, patria mea cu î din i, cu â din a, Polirom, Iaşi, 2003, 2004; Românii e deştepţi (eseuri), Polirom, Iaşi, 2004; Fairia – o lume îndepărtată (roman), Polirom, Iaşi, 2004. Din 2003 este membru al Uniunii Scriitorilor din România. Din 2004 deţine o rubrică săptămînală în publicaţia culturală ieşeană Suplimentul de cultură.

Radu Pavel Gheo: România
în care s-a întors

Dacă am fi la o lansare clasică şi scorţoasă, aş începe prin a vă spune următoarele: Radu Pavel Gheo, unul dintre cei mai străluciţi reprezentanţi ai intelectualităţii tinere din România, a debutat în 1997, cu un volum de proză. Apoi a devenit foarte cunoscut cu volumul Adio, adio, patria mea cu î din i, cu â din a, o carte foarte interesantă, un non-fiction bazat pe experienţa reală a plecării şi a întoarcerii din Statele Unite, o deconstrucţie extrem de inteligentă, cu aerul Nu-ului ionescian, a visului american, dar şi a metehnelor ţărişoarei părăsite, temporar. (Aici aş putea să fac o paranteză şi să adaug că la un tîrg de carte din Suedia la care am participat de curînd şi la care am prezentat cîteva cărţi ale tinerilor autori din România Adio, adio, patria mea... a fost cartea care a interesat cel mai mult auditoriul străin şi un foarte important – şi sever – manager cultural din Stockholm mi-a cerut date concrete despre ea şi despre autorul ei.)

La aceeaşi lansare serioasă aş mai adăuga că Radu Pavel Gheo este un scriitor plurivalent, că, deşi a început ca prozator, a devenit în scurt timp un foarte incisiv publicist, o parte din articolele sale putînd fi găsite în cartea Românii e deştepţi (2004), cu un titlu explicit şi transparent, din care se vede bine că autorul nostru ştie să se distanţeze ironic exact atît cît e nevoie de mania foarte răspîndită a etno-verdictelor şi de obsesia specificului naţional, dar în acelaşi timp rămîne foarte interesat, cu spirit critic şi măsură, de patria regăsită, aşa ruptă cum e ea între cele două grafeme...

Apoi, ca plurivalenţa să fie demonstrată fără putinţă de tăgadă, aş adăuga că, iată, Radu Pavel Gheo este un teoretician şi un practician al science-fiction-ului (cu scuzele de rigoare către împătimiţii genului pe care poate îi deranjează acest termen-umbrelă, cu aerului lui atotcuprinzător, dar care rămîne totuşi util pentru a desemna un gen proxim, o literatură ce se ocupă cu anticipaţia, fantezia speculativă, invenţia fără limite şi eliberarea spectaculoasă de constrîngerile verosimilităţii ştiinţifice, temporale, planetare şi de orice alt fel). A publicat o carte care se numeşte Despre science-fiction, dar şi o delicioasă poveste, Fairia, în vara anului 2004, în grupul care a lansat, cu un entuziasm ce s-a dovedit îndreptăţit, colecţia de tineri prozatori a Editurii Polirom. Mă opresc aici un moment pentru a vă reaminti că Fairia nu este numai un joc amuzant al unui autor preocupat de lucruri mult mai importante şi la ordinea zilei, ci chiar o poveste cu personalitate. Dacă, la aceeaşi lansare serioasă, eu aş fi dintre acei critici serioşi care se autocitează, aş scoate o hîrtiuţă îngălbenită şi aş citi ce am scris acum un an despre această carte: „Pentru că Fairia nu e, pînă la urmă, decît tot un fel de Pămînt, un pămînt ireal al basmelor din copilărie, un teritoriu unde se întîmplă toate lucrurile la care visăm. Felul în care scriitorul reconverteşte motivele basmului într-o incredibilă poveste fantastică e unul cu totul remarcabil. Cartea lui se citeşte dintr-o respiraţie, aşa cum se citesc cărţile la vîrsta primelor lecturi. Bineînţeles că e şi un sîmbure de comic în felul în care prinţul extraterestru omoară balaurul cu trei capete la fel de extraterestru şi trebuie să o ia de soţie pe fiica de împărat extraterestră şi poate fi un fel de bine un strop de ironie la adresa lumilor prea închegate şi coerente pe care le căutăm aiurea. Personaje bune, centaurul cel demn, personaje rele, vrăjitoarea Vickyia, personaje nătînge, prinţul care dispreţuieşte scrierea şi terfeloagele vrăjitoreşti, un membru al echipajului care e transformat în broască-ţestoasă, toate alcătuiesc o poveste de o ingeniozitate nebună şi totuşi o poveste cu tîlc. Pentru că, dincolo de tot arsenalul literaturii SF, dincolo de temele pe care împătimiţii genului le vor recunoaşte, povestea lui Gheo are sensuri mai adînci. Unul dintre ele ar putea fi acela al călătoriei adulţilor (echipajul navei eşuate pe Fairia)“.

Dar bine că nu sîntem la o asemenea lansare (deşi asemenea lansări au şi ele utilitatea lor, trebuie să recunoaşteţi, iar eu chiar aveam curiozitatea să văd cum e cînd citezi din propria operă!), ci într-o după-amiază splendidă de toamnă, cu o lumină mieroasă care intră printre storurile ferestrei mele, o promisiune a unui Bucureşti splendid, acolo, afară, unde eu nu mă pot duce să mă plimb deoarece clipeşte neîndurător mailul de la Lucian Dan Teodorovici care îmi transmite, din Iaşi, că trebuie să scriu aici, în Bucureşti, prefaţa despre Radu Pavel Gheo din Timişoara...

Şi pentru că am scăpat printr-o strategie retorică simplă ca aceea de mai sus de lucrurile serioase, acum pot să vă povestesc că l-am văzut pe Radu Pavel Gheo în carne şi oase doar o singură dată, la lansarea de la Bookarest 2004, unde el a venit cu frumoasa lui Alina şi unde am schimbat cîteva vorbe amabile. Dar ne-am scris mai multe mailuri, ceea ce pentru generaţia noastră înseamnă că ne cunoaştem deja destul de bine. Şi pot să vă spun fără nici o exagerare că mi s-a părut un om de o căldură cu totul specială, politicos şi cu un umor de cea mai bună calitate, o speranţă pentru mine (şi pentru cultura română ca sistem de relaţii sociale), o speranţă deci că specia bărbaţilor galanţi şi inteligenţi şi europeni – în tot ce are Europa mai rafinat – nu e pe cale de dispariţie... Ceea ce e foarte important, pentru că am avut tot felul de semnale negative şi ar fi păcat ca lumea culturală, şi aşa ruptă în vanităţi şi lipsuri materiale, să-şi piardă în mileniul trei dimensiunea aceasta de bună-cuviinţă, bunăvoie şi bună înţelegere... Cred că Radu Pavel Gheo este printre puţinii cu care aş putea avea o polemică adevărată (şi mă gîndesc aici la ideile din capitolul „Tînăr şi nechibzuit“, despre abuzul de biografie în literatura tînără, unde nu prea ne înţelegem), fără ca această polemică să însemne jigniri, misoginisme şi lovituri neregulamentare... Şi pentru că tot veni vorba despre eleganţa masculină europeană, trebuie să menţionez că Radu Pavel Gheo nu e dintre aceia care îşi caută cine ştie ce ascendenţe nobiliare şi nici nu se bucură de protecţia vreunui părinte ilustru. Dimpotrivă, deseori Gheo se mîndreşte cu familia lui rurală şi îşi aminteşte cu drag de copilărie, pe cînd „vorbea în grai“. Un lucru destul de rar într-o cultură în care există un fel de obsesie de tot rîsul (psihanalizabilă, de altfel, după comunism) a rădăcinilor nobiliare şi a elitelor aristocratice, deşi acestea nu garantează deloc şi un comportament în consecinţă.

Cu majoritatea ideilor din DEX-ul şi sexul nu numai că sînt de acord, dar chiar mă bucur enorm că mai sînt şi alţii cu suficient curaj pentru a le face publice şi nu oricum, ci într-o manieră dintre cele mai inteligente, haioase şi tranşante (asta ca să nu mai insist în a spune că Radu Pavel Gheo scrie foarte bine, în cîteva registre foarte diferite între ele, după cum deja se poate observa; formula „cutare are talent“ este pentru mine marca stilistică a criticii desuete şi nu pot s-o emit în ruptul capului, chiar dacă în unele cazuri faptul se impune cu evidenţă şi lucrul s-ar cere spus apăsat).

Aşadar, care sînt aceste idei şi în ce tabără se află Radu Pavel Gheo? La prima întrebare e mai uşor de răspuns. La a doua, nu numai că nu se poate da un răspuns, dar cred că aici e de găsit şi un mare merit al autorului: el a făcut o impresionantă colecţie personală de idei bune, de atitudini dintre cele mai progresiste şi mai lipsite de prejudecăţi, fără a deveni exponentul nici unui grup din zbuciumatul nostru sistem cultural. Mă rog, pînă la proba contrarie... Nu l-am simţit nici fanatizat de elita Pleşu-Patapievici-Liiceanu (deşi are vorbe amabile pentru cărţile şi prestaţia lor publică), nici împotriva lor, pe linia (cam subţire şi mai mult superficială şi zgomotoasă decît serioasă) Sorin Matei Adam – Ciprian Şiulea, nici susţinător necondiţionat al corectitudinii politice, nici foarte prieten cu Ion Bogdan Lefter, dar nici împotriva lui, nici emul al lui Nicolae Manolescu, nici extrem de ataşat de Mircea Mihăieş şi de revista Orizont (ca tot timişoreanul de elită), dar, iarăşi, nici împotriva lor... E o performanţă, trebuie să recunoaştem. Poate şi de aceea, Gheo reuşeşte să-şi păstreze neştirbit umorul şi distanţa amuzată faţă de toţi şi toate acestea şi să scrie un text savuros ca „Ghidul de conversaţie româno-intelectual“ în care sînt trecute în revistă toate subiectele de bonton, cu specificaţiile de rigoare: Nichita, Despre îngeri şi Despre limită, Pata, Nicky, De ce iubim femeile, Blow-up, postmodernism, Lăutarii din Clejani, Vama Veche, interbelic, lupta între generaţii, condiţia intelectualului român etc.

Dacă sînteţi un tînăr român care se minunează în fiecare zi de ţara în care a ales să rămînă (şi în care autorul s-a întors), dacă aveţi întotdeauna reacţia bunului-simţ şi a bunului-gust şi totuşi nu aveţi posibilitatea să vă exprimaţi, o să găsiţi în culegerea de eseuri a lui Radu Pavel Gheo o uşurare. Pentru că el spune. Spune cît de jalnică e starea învăţămîntului românesc şi cît de găunoasă e obsesia olimpicilor, spune cum în dicţionarele româneşti nu există cuvintele ruşinoase cele mai uzitate, spune ce înseamnă să fii tînăr profesor la cheremul unui inspector analfabet, spune cît de cretine sînt reclamele cu asterisc şi ce înseamnă să fii distribuitor de produse, spune şi cum percep băncile noastre comisioane nesfîrşite, dar şi cum e să foloseşti o toaletă ecologică, spune cum telenovelele sînt un fel de filme porno lipsite de finalitate, dar spune şi „cum cred domnii că se fut ţăranii“. V-aţi speriat de verbul buruienos? Daţi la pagina 60 şi o să vedeţi că nu e chiar aşa de grav! Şi mai spune şi altele, tot lucruri de care ne lovim în fiecare zi (ca etern enervantul â din a), lucruri la care de cele mai multe ori nu avem reacţie, deşi ar trebui să avem, lucruri care în general ne deprimă, în loc să ne amuze... Pentru că dacă e de găsit un centru de greutate al eseurilor lui Gheo, acesta e umorul. Am rîs singură, în hohote, acasă, în fotoliu, în tren şi în avion şi pe unde s-a mai întîmplat să scot printul cu această carte, am rîs absolut molipsitor (şi am şi citit-o foarte încet din cauza asta, pentru că, dacă se nimerea să fiu cu cineva cunoscut lîngă mine, trebuia să mă opresc să citesc cu glas tare pasajul) cînd am citit despre macaralele sexuale, despre intelectualii cu umeri laţi şi cu barbă, despre huţuţul şi despre cum Alina îi spune la un moment dat: „Bine că eşti tu deştept“. Dar mai ales am rîs la următorul pasaj, pe care trebuie să-l împărtăşesc cu dumneavostră şi în care autorul pleacă de la reclamele de tip „Credit doar cu buletinul*“ şi ajunge la:

„Închipuiţi-vă o reclamă la circ care ar suna cam astfel: Femeia-maimuţă, cu părul de juma de metru lungime!* Cîini cu coada de trei metri!** Omul de Fier! Rupe cu dinţii lanţul gros de 10 cm!*** Iar undeva, la baza afişului, ar scrie astfel:

* Pe cap.

** Suma cozilor celor douăzeci de cîini ai circului.

*** În punctul său cel mai gros (al lanţului, desigur)“.

Sigur că nu toate lucrurile despre care scrie Radu Pavel Gheo sînt de rîs. Unele sînt chiar de plîns. Uneori s-ar putea chiar să vă vină să plecaţi din ţara noastră comună. Dar în acest caz trebuie să mergeţi la bibliotecă şi să căutaţi o altă carte a autorului, una despre care a fost vorba mai la început şi s-ar putea să constataţi că nu prea avem ieşire. Sau, cine ştie, poate ieşirea e de găsit tocmai pe undeva pe aici, în paginile care urmează...

Luminiţa Marcu

Octombrie 2005, Bucureşti

Mamei mele, Ioana, de la care
am învăţat – şi sper să mai învăţ – multe.

Motto:

„Mă sprijin pe tejghea în plex,

Privind tacîmurile de inox

Împachetate-n foi rupte din DEX.

Îmi cumpăr un pahar de matrafox.

Ieşind, mă scarpin liniştit la sex.“

(Constantin Acosmei – Sonet
[În gang mă întîlnesc cu domnul X])

1) DEX-ul

(porţia de cultură)

Ghid de conversaţie
româno-intelectual

Intelighenţia îşi are pretutindeni regulile şi ierarhiile ei. Seturile de norme respectate, de gusturi acceptate şi de tabuuri asimilate creează comunitatea aceea aparent eterogenă, dar ai cărei membri se recunosc de la primele opinii schimbate între ei, de la filosoful bine mediatizat şi criticul de artă graseiat pînă la profesorul de liceu sau burghezul consumator de literatură sau de filme de artă. Adesea nici nu se cunosc personal; totuşi, s-ar recunoaşte oricînd şi se simt afini, căci respectă aceleaşi reguli, admiră aceleaşi lucruri şi îi oripilează aceleaşi manifestări.

Pentru cetăţenii dezorientaţi, pentru cei mai puţin siguri pe ei şi pentru cei dornici să acceadă cît mai repede în comunitatea rafinată a intelighenţiei româneşti, îndrăznesc să înşir pe fugă cîteva coduri de acces. Sînt convins că un aspirant sîrguincios va şti să obţină, prin inducţie, şi altele la fel de utile.

1) Nichita. E vorba de poetul Nichita Stănescu. E drept, tema s-a mai demonetizat, dar încă are priză maximă la generaţii cu autoritate din intelighenţia noastră. Reţineţi: nu contează şi nu vă interesează talentul poetic al lui Nichita. Dacă vreţi să intraţi în lumea deşteaptă, trebuie să ştiţi cîteva lucruri de bază. Nu vorbiţi de poetul Nichita Stănescu (sau, Doamne fereşte, N. Stănescu!). El e Nichita. Apropierea sentimentală de fiinţa lui Nichita e un semnal pozitiv.

Aici merge şi o poezie, citată măcar aproximativ. Foarte nimerită e aia cu cubul perfect, căruia i se sparge un colţ cu ciocanul. Pe asta o ştiu şi o citează toţi. Pentru tinerii în căutare de pereche, merge şi cea cu „Spune-mi, dacă te-aş prinde într-o zi şi ţi-aş săruta talpa piciorului, nu-i aşa că ai şchiopăta puţin după aceea, de teamă să nu-mi striveşti sărutul?“. Nu dă greş (de altfel, dacă interesează pe cineva, ambele sînt poezii valoroase).

Termeni suplimentari: Necuvintele (un volum de versuri), Noduri şi semne (alt volum). Aspiranţii mai vîrstnici pot folosi amintiri de la o beţie cu Nichita, la care Nichita le-a dedicat o poezie de Nichita. Vor asculta cu toţii înfioraţi relatarea şi, oricum, bietul poet nu se mai poate apăra.

Atenţie! Deşi Nichita Stănescu e Nichita, Mihai Eminescu nu e Mişu. Nici Blaga nu e Luci (dar să mă tai şi nu pricep de ce!).

2) Andrei Pleşu – Despre îngeri; Gabriel Liiceanu – Despre limită. Sînt două cărţi. Sînt bune. Dar nu contează: important e să fie citate. Face o impresie extraordinară.

Termeni suplimentari (de mare ajutor): „angelologie“ (sau „angeleologie“? Nu mai ştiu. Pronunţaţi-l şi voi aşa, mai împleticit...), „peratologie“, Minima moralia (nu înseamnă ceea ce pare, dar nu insistaţi).

3) Ultima carte (sau ultima conferinţă sau ultima emisiune TV) a lui Horia-Roman Patapievici (pentru tipicari, „ultima“ înseamnă „cea mai recentă“, nu ce vă gîndeaţi voi). Deschideţi o discuţie despre oricare dintre ele şi aveţi publicul asigurat. Chiar dacă nu e neapărat unul competent, cel puţin va fi mereu entuziast. Ca formă de apropiere (v. punctul 1), îi puteţi spune „Pata“, dar numai dacă nu e cumva de faţă.

Termen suplimentar: Omul recent. E o carte controversată a lui Pata. Dar face impresie mai ales cînd e citată (deşi o lectură atentă n-ar strica). În general, prezenţa la o conferinţă de-a lui Patapievici (sau Pleşu sau Liiceanu sau Manolescu – v. infra) e o notă bună pentru intelectuali.

4) Nicky. E vorba de criticul literar Nicolae Manolescu. Aşa îi spun prietenii şi aşa îi spun – dar nu în faţă – cei care nu îl cunosc (vezi cazul „Pata“). Dacă nu-l ştiţi decît din cărţi, e bine să vă feriţi să-i spuneţi Nicky chiar şi faţă de cei care îl cunosc mai bine, dar nu e un dezastru dacă vă scapă. A fost ales în 2005 preşedintele Uniunii Scriitorilor. A scris multe cărţi de critică literară, despre mai mulţi autori, aşa că oricum daţi, tot nimeriţi ceva.

Termeni suplimentari: Teme (nu-s chiar teme ca la şcoală, ci nişte cărţi de eseuri, foarte mişto) – e bine de ştiut că sînt şapte, apoi Istoria critică a literaturii române, Alianţa Civică (un partid care nu mai există).

5) Mircea Cărtărescu. Scriitor român. A scris De ce iubim femeile, o carte care s-a vîndut în vreo 40-50 de mii de exemplare şi la care lumea literară bună (care nu vinde decît 50-100 de exemplare) a cam strîmbat din nas. Lăudaţi-o sau criticaţi-o, dar e bine să vă orientaţi la faţa locului. După cum evoluează discuţia, opuneţi-o la Orbitor 1 şi Orbitor 2 (două părţi dintr-o trilogie). Una e cu „Aripa stîngă“, alta cu „Trupul“. Atenţie, scrie încă la Orbitor 3 (aripa rămasă).

Termeni suplimentari: postmodern (v. infra, punctul 7), Levantul (carte, în versuri), Postmodernismul românesc (carte). Detaliu interesant: l-a citit preşedintele Traian Băsescu.

6) Blow-up. Un film cult, de Antonioni, care pe mine m-a plictisit profund, dar cu care se poate deschide o discuţie deşteaptă despre cinematografie. Există un număr de filme al căror titlu reprezintă parola de acces în clubul intelighenţiei. Pentru completare, mai adăugaţi Tarkovski (Călăuza, Andrei Rubliov), Fellini, Lars von Trier... Merge şi Eisenstein.

7) Postmodernism, postmodernitate. E un termen perfect, poate cel mai bun ca parolă. Poate însemna orice, dar nimeni nu mai ştie ce înseamnă. E de bine sau e de rău – trebuie să vedeţi mai întîi cum decurge discuţia. Se poate asocia cu Omul recent (v. punctul 3). E de azi, e despre societate, dar şi despre literatură. Scriitori postmoderni, lume postmodernă, capitalism postmodern, atitudini postmoderne (toate, inclusiv cele conservatoare), gadget-uri postmoderne, media postmoderne.

Termeni suplimentari: post-postmodernism, simulacru, Ihab Hassan, virtual, postimperialism, mcdonaldizare.

8) Lăutarii din Clejani şi/sau Fanfara de la Zece Prăjini. Formaţii de muzică lăutărească acceptate de lumea bună după ce au avut succes în străinătate. Sînt la modă. Se opun manelelor (muzică lăutărească neacceptată de lumea bună – n-a avut succes în străinătate). Lăutarii din Clejani nu cîntă manele, ci aduc rafinamentul frust al muzicii autentice româneşti1 . Tot la modă de-o vreme încoace: Buena Vista Social Club, Ibrahim Ferrer, Compay Segundo, Cesaria Evora (erau buni şi prin anii ’50, dar au fost descoperiţi recent, cînd unii au murit deja). Pentru nostalgici merge şi Woodstock-ul, dar şi-a mai pierdut din cotă.

9) Lupta între generaţii. E o temă bună pentru o discuţie despre literatură sau arte în general. Generaţiile se tot luptă, aşadar subiectul n-o să se epuizeze niciodată. Tema e sensibilă, aşadar trebuie abordată cu multă grijă.

Termeni necesari: optzecişti, nouăzecişti, douămiişti (merg şi şaptezeciştii, şaizeciştii). Încă nu se ştie prea clar ce înseamnă termenii de mai sus – ca şi cu postmodernismul. E ceva legat de anul lansării unor autori.

Termeni suplimentari: demolare, non-valori, statui, canon, respect/lipsă de respect, confirmare (nu religioasă, ci literară).

10) Vama Veche. O localitate de pe litoralul Mării Negre, unde vara merg mulţi intelectuali. De reţinut sloganul „Salvaţi Vama Veche!“ – zona trebuie apărată de neintelectualii care dau muzica tare (muzica neintelectuală). De reţinut că Vama Veche trebuie salvată. Aici vă puteţi arunca îndrăzneţi cu capul înainte în discuţie: Trebuie! Există şi un festival – StufStock. E de bine.

Expresie utilă (indiferent de situaţie sau cunoştinţe despre Vamă): „Vama nu mai e ce-a fost!“ Va merge şi peste douăzeci de ani şi cred că mergea şi acum douăzeci.

11) Perioada interbelică roz. Prinde mai ales în Bucureşti. Tema cere o oarecare documentare, dar nu exagerat de multă. Mai prindeţi şi voi din zbor, ce naiba! Se leagă de Eliade, Cioran, Noica, Ţuţea, Ionescu (mai mult Nae decît Eugen) şi de efervescenţa tinerimii intelectuale din epocă. Se evită cu tact teme ca legionarismul, ortodoxismul antisemit, pogromurile ş.a. Nici n-au legătură cu intelectualii aceştia, legionari prin simpatii, dar inteligenţi – mai ales în exil. E preferabilă o alunecare spre orientalism, prin Eliade, sau spre românism, prin Noica.

Se poate lăuda şi Bucureştiul interbelic (neapărat opus Bucureştiului contemporan, deşi să ştiţi că în realitate nici... mă rog), România – Belgia Orientului şi „grînarul Europei“, Bucureştiul – Micul Paris, Timişoara – Mica Vienă, Iaşul – Mica Florenţă... Apropo, a zis cineva de Paris că ar fi Marele Bucureşti?

Termeni suplimentari: Gîndirea (revistă), esoterism, întru, Maitreyi, yoga, generaţia ’27, Sentimentul românesc al fiinţei.

Merg şi teme mai mici, gen Lovinescu şi proza canonică, dar nu sînt de foarte mare impact.

12) Franţuzismele. Se poartă în primul rînd tot în Bucureşti (v. punctul 11), probabil sub influenţa generaţiei de intelectuali mai vîrstnici, aristocraţi şi francofoni (d. ex. regretatul Al. Paleologu). Franceza dă un lustru bun la limbă. (Altfel, între ei tinerii schimbă anglicisme şi americanisme, multe naturalizate.) Franţuzismele se presară în discuţie la diverse momente, fără nici o regulă sau reţinere, fiindcă sînt oricum de bon ton. Amintesc de perioada interbelică roz şi, în lipsa sîngelui aristocratic, sugerează măcar o afinitate cu atributele aristocraţiei. Aerul rafinat şi caracterul poliglot-intelectual al francezei este extrem de eficient.

Franţuzisme utile: mon Dieu, mon cher, quelle horreur, c’est ça, n’est pas? (neapărat), ebluisant, ordură (pronunţat „ordiură“), a delabra, a achiesa, hélas, dar merge şi aux portes de l’Orient (cînd e vorba de români şi de păcatele lor – v. Mateiu Caragiale). Mai sînt o grămadă. E suficient (iarăşi) să ciuliţi urechile.

13) Condiţia intelectualului român. Iată tema cea mai tare, nec plus ultra, piatra filosofală a discuţiilor intelectuale de la noi. Le include pe (mai) toate celelalte şi aprinde spiritele şi interesul tuturor. Ce trebuie ştiut aici? Că intelectualul român e întotdeauna subapreciat, că atmosfera intelectuală se degradează (se „mcdonaldizează“ sună mai bine) de la o zi la alta, că în general e rău şi că ar trebui să fie mai bine, că ţara asta nu-şi merită inteligenţii, că marile creiere româneşti se sacrifică permanent (daţi exemple; aici merg şi cîteva inserturi despre perioada comunistă), că publicul, că audienţa, că televiziunea publică, că televiziunile comerciale, că marea artă, că că că... Oricum, e o temă generoasă, pentru toate gusturile. Abuzaţi cu încredere de ea.

* * *

Recunosc că toate cele de mai sus trebuie luate cum grano salis (uite, poate că trebuia să scriu şi ceva de latinisme). Apoi, onestitatea mă obligă să admit că am folosit – şi că, probabil, voi mai folosi din plin – unele din temele şi atitudinile comentate mai sus. Altfel cum le-aş fi înşirat aici aşa, neverificate?

În fine, tot onestitatea mă împinge să adaug şi comentariul din off al Alinei la lectura îndreptarului de mai sus: „Bine că eşti tu deştept!“.

1 Ba cîntă şi manele, că altfel nu ar fi lăutari – dar ideea nu se potriveşte cu scopurile ghidului nostru.

Performaţi în romgleză?

Nu sînt primul care scrie despre ciocnirea pe care a avut-o după 1989 limba română cu engleza (în special engleza americană) şi despre loviturile năucitoare pe care mica, dar expresiva noastră limbă romanică le-a suferit cu această ocazie. De fapt, nici n-aş fi scris, dar m-am înflăcărat citind un text pe ecranul telefonului mobil şi gîndurile mi-au pornit-o în direcţia asta.

De exemplu: de ce, atunci cînd şterg un mesaj de pe telefon, mi se spune că „Mesajul a fost şters efectiv“? Mi-ajunge să ştiu că a fost şters. Şi apoi ce vrea să spună cu asta? În DEX, explicaţia lui efectiv e „real, adevărat“. Adică mesajul a fost şters de-adevăratelea. Bun, asta o bănuiam şi eu... Poate fi şters şi altfel, neefectiv? Adică să se prefacă doar că mi-l şterg? Nu pricep. Sau poate efectiv înseamnă – tot conform DEX-ului – „numărul indivizilor care fac parte dintr-o colectivitate, mai ales dintr-o unitate sau formaţie militară“. Da, au existat o mulţime de oameni inteligenţi, harnici sau pur şi simplu salariaţi care au lucrat din greu ca eu să pot freca butoanele telefonului mobil, dar nu-i nevoie să mi-o amintească toată ziua. Sau poate voiau să spună că „mesajele au fost şterse de un efectiv“? Sper să nu fi fost totuşi militari! Săracii, mai acum cincisprezece ani culegeau porumbul, iar acum să stea să şteargă mesajele de pe mobilul oricărui tăntălău...

Apoi mi-am dat seama că „efectivul“ ăla vine de la englezescul effective, cu sensul de „eficient“. Bine, şi asta era o prostie... La ce m-ar fi ajutat o treabă făcută ineficient? Adevărul e că acel „eficient“ adăugat la textul cu mesajul şters era absolut inutil. Provine probabil dintr-o traducere mot-à-mot, lipsită de simţul ridicolului, a formulării englezeşti effectively deleted, adică (mai degrabă) „Mesajul dumneavoastră a fost practic şters“. Ţine de o retorică specifică englezei, iar în română sună „ca porcu’“ – ca să fiu neaoş. Neaoş efectiv.

Uf!... n-aş vrea să se creadă că am vreo problemă cu sutele sau miile de cuvinte englezeşti intrate în limba română după 1989. Multe dintre ele erau necesare şi apoi o limbă mai bogată e, inevitabil, mai expresivă. Nu văd nimic dăunător în cool, OK, hard, cum nu mă deranjează nici italienescul vera, folosit mai nou în locul autohtonului „adevă’“. Ba chiar m-am amuzat ascultînd doi puşti care discutau despre un program de computer în limba română, unul ce i-a buimăcit aşa de tare, încît abia s-au putut descurca în iţele lui. „Ştii ce naşpa era?“, zicea unul. „Mi-arăta tot felul de chestii gen «Taie», «Taie şi lipeşte»... Erau Cut şi Paste...“, rîdea povestitorul. „Şi dup-aia îmi zicea «Bunaşa».“ La „Bunaşa“ m-am blocat şi eu, dar a lămurit-o tot puştiul: „Ăsta era «OK», măi! Adică «Bun aşa»!“.

Nu, n-are nici un sens să pornim cu furci, coase şi topoare împotriva hard disk-ului, a hamburgerului, a leasingului, a mouse-ului (sau mausului?). Cuvintele noi, care denumesc realităţi noi (obiecte, tehnologii etc.), sînt mai uşor de adoptat în forma deja existentă. Dilema e identică aceleia născute în secolul trecut, cînd „cravata“ a învins artificialul şi caraghiosul „gîtlegău“. Dacă stau să-mi amintesc, în copilărie, cînd vorbeam numai în grai bănăţean, limbajul mi-era plin de cuvinte împrumutate din germană şi folosite cu naturaleţe, care erau de altfel şi unicele cunoscute. Spuneam şărauf în loc de „şurub“ (din germ. Schraube), piglais în loc de „fier de călcat“ (germ. Bügeleise), polmă în loc de „minge“ (şvăbescul poln, din germ. Ballen). Sau farbă pentru vopsea (germ. Farbe) şi cuglă pentru „bilă“ (germ. Kugel). Abia mai tîrziu am aflat termenii literari şi m-am obişnuit cu ideea împrumuturilor lingvistice necesare. Era şi ceva onest aici: dacă nemţii ne-au adus (cel puţin în Banat) fierul de călcat, era cinstit să folosim numele de marcă dat de ei. Aşa cum s-a întîmplat şi cu slavul „plug“, intrat în limba română odată cu introducerea la noi a plugului folosit de slavi, cel cu brăzdar de fier, mai eficient decît aratrul latinesc, cu brăzdar de lemn. După plug, cuglă sau cravată, îmi vine uşor să accept un hard disk, o downloadare, o upgradare, un insert...

Problema „efectivă“ e împrumutul necritic sau, mai exact, traducerile ori preluările proaste. Aşa stau lucrurile şi cu nefericita de ştergere „efectivă“ a mesajelor. Şi nu e singurul caz. Mi-amintesc acum că aud folosindu-se tot mai des expresia „a făcut diferenţa“, mai ales la deja proverbialii comentatori sportivi, la care un jucător anume „a făcut diferenţa“ pe teren, dar şi la jurnaliştii care cred că Băsescu „a făcut diferenţa“ în alegeri... O altă traducere reflexă şi cam ilogică a englezescului to make the difference. Sau „ceva ce banii nu pot cumpăra“ – money can’t buy.

Sînt gata să pariez că se vor impune totuşi în limba română. Dar tot simt nevoia să cîrîi. Efectiv. Mai conservator din fire, cuvinte ca „a capacita“, „implementare“, „dizabilităţi“, „procesualitate“ (cu toate formele de adjective „procesuale“ aferente) sau „proactiv“ mi se par forme de un barbarism îngrozitor, născute din lenea vreunui traducător mediocru. Sînt un fel de „furculision“ pe dos, adesea nici măcar necesare sau justificate proactiv de procesualitatea limbii. Dar, aşa cum ziceam, le-am implementat deja, nu? Iar un cuvînt ca „locaţie“ e chiar simpatic.

Simpatică mi se pare şi utilizarea de dată mai recentă a verbului „a (se) defecta“, care în română ştim cu toţii ce înseamnă: „a se strica, a nu mai funcţiona etc.“ sau „a strica, a face să nu mai meargă“. Dar ce se înţelege cînd un politician sau un ziarist zice de cutare că „a defectat“? A defectat ce? Lumea în general? Sau cel care vorbeşte nu mai poate gîndi decît în engleză, unde, într-adevăr, to defect (şi nu „a defecta“) are acest sens: a dezerta, a trăda o cauză sau o ţară... Deşi gîndirea celui care se exprimă aşa a defectat şi ea. Da, putem scăpa în sînul mare al limbii termeni noi, sinonimi cu unii mai vechi. (Şi) aşa se-mbogăţesc limbile. Dar nu e deloc util şi inteligent să băgăm cu forţa, din cauză de proastă cunoaştere a englezei şi a românei, neologisme identice cu cuvinte româneşti, dar care denumesc realităţi diferite. Ce o să mai credem cînd o să auzim că nu ştiu care politician a defectat? Ce a defectat? Unde a defectat? E mare defectul?

În cazul de faţă, ca şi în multe altele, defecţiunea (sau the defection, cum vreţi s-o luaţi) e legată de raportul omului cu limba română. Pe care o strică sau o pierde.

Dacă stau să judec pragmatic, fenomenul are o explicaţie simplă şi logică: după 1989 ne-am trezit că avem nevoie să învăţăm milioane de lucruri despre care, în izolarea în care ne-a păstrat sistemul comunist, abia dacă auziserăm vag. Şi, cum lucrurile se învaţă cel mai ades din cărţi, a trebuit să traducem – din engleză, franceză, germană... dar mai ales engleză. Iar cum traducătorii din engleză erau mult mai puţini decît cererea pieţei, o mulţime de oameni s-au recalificat repede: economiştii cu vagi cunoştinţe de engleză din adolescenţa în care dansau la discoteci pe ABBA, Cicîcita, medicii sau profesorii care îngînau la petreceri în urechile iubitelor „Forevăr iang, ai uant to liv forevăr iang“ sau chiar rockerii ajunşi cetăţeni respectabili, dar încă pasionaţi de pinkfloydianul slogan „Hei iu, ticiăr, Liţă Chiţălău!“, toţi aceşti oameni pasionaţi de engleza capitalistă au umplut golurile de pe piaţă şi au tradus primii diverse lucrări fundamentale din domeniile unde exista cerere mare şi foarte mare. Au tradus cum au putut, din dorinţa de a face un ban în plus, iar traducerile respective – chiar fără voia traducătorilor, ci prin forţa lucrurilor – au devenit de referinţă. Doar n-o să mai pierdem vremea să (re)facem totul?

(Profit de ocazie să mărturisesc un păcat: şi eu, ca filolog, am tradus acum vreo zece ani, cu aceeaşi competenţă, o lucrare de economie de piaţă plină de termeni ca added value şi value added – care nu erau totuna. Serios! Traduceam şi lăcrimam şi nu pricepeam şi iar traduceam şi mai mîncam şi eu o pîine. Dar mi se pare că pînă la urmă volumul respectiv n-a mai apărut, spre norocul oamenilor de afaceri şi al economiştilor din întreaga Românie. Deşi mi-ar fi plăcut să văd cum se dezvoltă economia de piaţă în lumina directivelor mele năuce.)

La ora actuală însă ar fi trebuit ca lucrurile să revină în matca normalităţii lingvistice. Din păcate, nu se întîmplă aşa. Calitatea tot mai slabă a şcolii româneşti face ca nici măcar absolvenţii de facultăţi de Litere să nu mai aibă siguranţa limbii lor materne. Aşa apare riscul ca opresiunea englezei asupra traducătorilor să modifice reguli solide de ortografie şi punctuaţie.

Un exemplu bun este mania majusculelor. Conform tiparului englezesc, mai toate substantivele care par să aibă o importanţă deosebită, denumesc personalităţi sau evenimente majore sînt scrise de o droaie de români cu literă mare. Ar fi cam aşa: Regele, Regina, domnul Preşedinte, Al Doilea Război Mondial (cu varianta cel de-Al Doilea etc.), Ministrul, Liberalii, Doamna sau Domnul, chiar Profesoara sau Criza.

Mai încîlcite sînt traducerile în care forme de gerundiv sau participiu englezesc sînt traduse cu gerunziul românesc, pe principiul simplu – adică superficial – că tot ce în engleză se termină în -ing se va termina şi în română cu „-înd“. Cum sună o propoziţie banală ca asta: „Omul cîntînd lîngă mine era necunoscut“? Ori „Ar fi putut fi un bătrîn venind pe drum“? „Acolo stătea o fată uitîndu-se la mine“ (cum ar veni, care se uita...).

Pe lîngă asemenea scăpări – pomenite aici deoarece tind să devină reguli de romgleză şi să impună „rutine“ –, mai apar destule fleacuri, adică lucruri sîcîitoare, dar nu ucigătoare. Unul ar fi hiperutilizarea adjectivelor şi pronumelor demonstrative acesta, acela, aceea şi restul din familie („Mi-a spus aceasta acest om din casa aceea...“). Altul e plasarea virgulei înainte de conjuncţia coordonatoare şi (ca în engleză după and): „Am venit, şi ne-am întîlnit, şi ne-am despărţit repede“. Ups!(Oops!)

OK, probabil că limba se va schimba oricum, man! Problema e pe mîna cui încape instrumentul ăsta numit traducere. Fiindcă nu necunoaşterea englezei e păcatul incriminat, ci necunoaşterea limbii române. Aşa răsar barbarismele. Şi, la masacrele lingvistice făcute în ultimii ani, n-ai nevoie de engleză ca să ţi se facă pielea găină, cum am auzit mai ieri de la un comentator TV. Cool!