F.M. Dostoievski

Crimă şi pedeapsă

Traducere din limba rusă şi note
de Adriana Liciu

Editura Polirom
2011

Feodor Mihailovici Dostoievski, Prestuplenije i nakazanije

© 2011 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, Bl. B3A, sc. 1, et. 1, sector 4, cod 040031

P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2148-4

ISBN: 978-973-46-1887-3

Redactor: Ada Tanasă

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: Ilia Repin, Arestarea (detaliu), 

ulei pe pînză, 1880-1892

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Feodor Mihailovici Dostoievski (1821-1881), unul dintre cei mai importanţi şi mai influenţi scriitori ai lumii, s-a născut la Moscova, unde tatăl său a lucrat o vreme ca medic la Spitalul Mariinski. La o vârstă fragedă a suferit prima criză de epilepsie, boală care îl va urmări pe parcursul întregii vieţi. După moartea mamei, a plecat împreună cu fratele său la Sankt Petersburg, pentru a urma cursurile Academiei Tehnice Militare, pe care a absolvit-o cu brio, în ciuda puternicei sale înclinaţii pentru literatură. În 1846, după o serie de încercări literare lipsite de succes, a publicat romanul epistolar Oameni sărmani, atrăgând imediat atenţia criticilor, care au văzut în el un nou Gogol. I-au urmat la scurt timp microromanele Nopţi albe (1848) şi Netoşka Nezvanova (1849), care i-au confirmat talentul şi i-au adus recunoaşterea literară. Momentul crucial al vieţii scriitorului l-a reprezentat însă anul 1849, când a fost arestat şi condamnat la moarte pentru legăturile sale cu un grup subversiv de intelectuali liberali din Cercul Petraşevski. Abia în ultima clipă, sentinţa i-a fost comutată de către ţar la deportare şi muncă silnică. După patru ani de ocnă, urmaţi de alţi cinci de serviciu militar obligatoriu în cadrul RegimentuluiSiberian, a revenit la Sankt Petersburg şi şi-a reluat activitatea literară. Influenţat şi îmbogăţit de experienţele din această perioadă, a început să scrie masiv, publicând mai întâi romanul Amintiri din casa morţilor (1861-1862) şi concepând apoi seria marilor capodopere, în care se înscriu romanele Crimă şi pedeapsă (1866), Idiotul (1868-1869), Demonii (1871-1872), Adolescentul (1875) şi Fraţii Karamazov (1879-1880), unde Dostoievski atinge deplina maturitate literară. Cărţile sale au fost traduse în toată lumea, după ele realizându-se numeroase spectacole de teatru şi ecranizări celebre.

Publicat pentru prima oară sub formă de foileton în revista Russki Vestnik pe tot parcursul anului 1866, romanul Crimă şi pedeapsă este o analiză psihologică a crimei şi a implicaţiilor sale morale. „O fiinţă superioară are oare dreptul să săvârşească o crimă dacă aceasta este în folosul întregii umanităţi?“ – iată întrebarea care îl macină necontenit pe Raskolnikov, un fost student idealist, excentric şi mizantrop, în ceasurile lungi de meditaţie din odaia sa strâmtă de la mansardă. Sub presiunea sărăciei cumplite, a însingurării şi a sentimentului de zădărnicie a tuturor aspiraţiilor sale, această teorie îndrăzneaţă este pusă peste noapte în aplicare, ducând la un dublu asasinat de o sălbăticie care zguduie întreg oraşul Sankt Petersburg. Dostoievski analizează cu intuiţia unui fin psiholog cauzele crimei, dilemele personajului său, pendulările sale lăuntrice între bine şi rău, raţional şi iraţional, psihologia ucigaşului şi a anchetatorului, avansând în final posibilitatea mântuirii prin iubire, umilinţă şi jertfă de sine. Original, fascinant şi tulburător, romanul Crimă şi pedeapsă ilustrează admirabil criza socială şi spirituală a epocii, având o influenţă profundă asupra ficţiunii secolului XX.

PARTEA ÎNTÂI

~ I ~

La începutul lui iulie, într-o seară înăbuşitor de caldă, un tânăr ieşi din odăiţa lui subînchiriată de pe străduţa S. şi, ajuns în stradă, se îndreptă încet, parcă nehotărât, spre podul K.

Izbutise să se strecoare fără a se întâlni cu gazda pe scară. Odăiţa lui se afla la mansarda unei case înalte, cu patru caturi, şi aducea mai degrabă cu un dulap decât cu o cameră. Gazda de la care închiriase odăiţa asta, cu tot cu masă şi curăţenie, locuia într-un apartament separat, aflat cu câteva trepte mai jos, şi de câte ori ieşea, n-avea cum să nu treacă pe lângă bucătăria ei, a cărei uşă dinspre scară era aproape întotdeauna deschisă larg. De fiecare dată, trecând pe lângă ea, tânărul se simţea cuprins de o laşitate nefirească, de care se ruşina şi care îl făcea să se crispeze. Era dator vândut gazdei şi se temea să dea ochii cu ea.

Nu că ar fi fost laş sau timid, chiar dimpotrivă, dar de la o vreme se afla într-o stare de iritare şi de încordare vecină cu ipohondria. Atât de mult se închisese în el şi se izolase de toată lumea, încât îi era frică de orice întâlnire, nu numai de cea cu gazda. Sărăcia îl strivise. Însă în ultima vreme, nici măcar asta nu-l mai apăsa. Încetase cu totul să-şi vadă de preocupările sale şi nu mai voia să studieze. De fapt, nu se temea de gazdă, orice-ar fi avut de gând cu el. Dar decât să se oprească pe scară, să-i asculte toate neroziile despre nimicurile de zi cu zi, de care nu-i păsa nici cât negru sub unghie, toate sâcâielile cu plata chiriei, ameninţările, văicărelile şi să trebuiască să umble cu fofârlica, să se scuze, să mintă – nu, mai bine să se furişeze ca un cotoi pe scară şi să o zbughească nevăzut de nimeni.

De altminteri, de astă dată, ajungând în stradă, se miră chiar el de frica lui de a-şi întâlni creditoarea.

„Când te gândeşti la ce treabă vreau să mă înham, şi mă tem de asemenea fleacuri! îşi spuse el, zâmbind ciudat. Hm... da… totu-i în mâinile omului şi el lasă totul să-i treacă pe sub nas numai fiindcă e laş… asta-i deja o axiomă… Chiar, de ce s-or teme oamenii cel mai tare? Să facă un nou pas, să spună ceva de la ei, de asta se tem cel mai tare. Dar văd că încep să bat câmpii. De asta nici nu fac nimic, fiindcă bat câmpii. Mă rog, s-ar putea să fie tocmai pe dos: bat câmpii fiindcă nu fac nimic. În luna din urmă m-am obişnuit să bat câmpii întruna, zăcând cu zilele în ungherul meu şi gândindu-mă la… cai verzi pe pereţi. Şi de ce mă duc acolo? Sunt eu în stare de asta? Să fie asta ceva serios? Nu-i serios deloc. Fantazez şi eu ca să mă amuz; nu-i decât o joacă! Halal joacă, n-am ce zice!“

Pe stradă era cumplit de cald, zăpuşeală chiar, înghesuială, peste tot numai var, schele, cărămizi, praf şi duhoarea aceea specifică verii, atât de bine cunoscută de orice petersburghez căruia nu-i dă mâna să închirieze o vilă; dintr-odată, toate astea îl călcară pe nervii şi aşa zdruncinaţi. Duhoarea de nesuportat a cârciumilor, foarte numeroase în acea parte a oraşului, şi beţivii de care te împiedicai la tot pasul, cu toate că era o zi de lucru, întregeau coloritul trist şi respingător al tabloului. Pe chipul cu trăsături fine al tânărului se citi pentru o clipă cel mai profund dezgust. Era foarte frumos: destul de înalt de statură, zvelt şi bine făcut, avea ochi minunaţi, aproape negri, şi un păr blond închis. Nu se depărtase prea mult, că păru dintr-odată să cadă într-o îngândurare adâncă, sau mai degrabă într-un soi de toropeală; înainta fără să mai vadă nimic în jur, de altfel, nu simţea deloc dorinţa de-a vedea. Din când în când mormăia doar ceva pentru sine, căci, după cum recunoştea singur, căpătase obiceiul de-a monologa. În clipa aceea deveni conştient că gândurile i se cam învălmăşeau şi că era foarte slăbit: de două zile nu mâncase aproape nimic.

Era atât de ponosit, încât oricare alt om, chiar unul deprins să umble îmbrăcat ca vai de lume, s-ar fi ruşinat să iasă ziua pe stradă în asemenea zdrenţe. De altminteri, în cartierul acela ar fi fost greu să stârneşti vreo mirare, orice fel de straie ai fi avut pe tine. Vecinătatea pieţei Sennaia, puzderia de localuri cu faimă proastă şi, mai cu seamă, mulţimea de muncitori şi meseriaşi care se îmbulzea pe străzile şi ulicioarele acestui cartier din centrul Petersburgului, toate la un loc împestriţau uneori decorul cu asemenea specimene, încât vederea unui ins ca el nu mai putea mira pe nimeni. Iar tânărul adunase în suflet atâta dispreţ şi atâta ură, încât, în ciuda firii sale delicate, foarte naivă uneori, nu se simţea câtuşi de puţin ruşinat de zdrenţele sale. Nu însă şi când dădea nas în nas cu tot felul de cunoscuţi ori foşti colegi, cu care în general nu-i plăcea să se întâlnească… Cu toate astea, când un beţiv cărat, nu se ştie de ce şi unde, într-o ditamai harabaua la care era înhămat un cal zdravăn de povară, îi strigă trecând pe lângă el: „Hei, tu, pălărier neamţ!“ şi începu să zbiere arătându-l cu degetul, tânărul se opri brusc şi, cu un gest încordat, duse mâna la pălărie. Era un ţilindru înalt de la Zimmerman, dar jerpelit, decolorat, găurit şi pătat tot, fără boruri şi strâmbat rău într-o parte. Dar nu de ruşine se simţi cuprins, ci de un cu totul alt sentiment, care aducea grozav cu spaima.

„Păi, da, bâigui tulburat, chiar mă gândeam! Ceva mai prost nici că se putea! Uite, o prostie ca asta, un fleac dintre cele mai banale, e în stare să compromită orice plan! Da, pălăria asta sare în ochi... E ridicolă, tocmai de aia şi sare în ochi... La zdrenţele mele mi-ar trebui mai curând o şapcă, una veche şi pleoştită, nicidecum monstruozitatea asta. Nimeni nu poartă aşa ceva, oamenii te văd de la o poştă, le rămâi în minte... e important, fiindcă pe urmă îşi amintesc, şi poate fi o dovadă. Trebuie să treci cât mai neobservat... Nimicurile sunt importante!... Uite, un nimic ca ăsta şi s-a zis, cu totul şi pentru totdeauna...“

Nu avea mult de mers. Ştia până şi câţi paşi sunt din poarta casei lui: exact şapte sute treizeci. Îi numărase la un moment dat, când abia începuse să se lase în voia visurilor. La vremea aceea nu credea încă în visurile astea, cu a căror îndrăzneală oribilă şi totodată ispititoare nu făcea decât să se aţâţe singur. Dar acum, când trecuse deja o lună, începuse să vadă lucrurile altfel şi, cu toate că îşi condamna fără încetare neputinţa şi nehotărârea în monologurile sale, se obişnuise, fără să vrea, să privească visul „infam“ ca pe o faptă realizabilă, deşi nu avea încă încredere în sine. Iar acum se ducea chiar să facă o probă a ceea ce îşi pusese în gând şi emoţia îi creştea cu fiecare pas.

Cu trupul scuturat de un tremur nervos şi cu inima strânsă, se apropie de casa imensă care dădea cu o latură spre canal şi cu alta spre strada X. Casa asta avea numai apartamente mici şi era locuită de meseriaşi de tot soiul – croitori, dulgheri, bucătărese, nemţi de tot felul, domnişoare care trăiau pe propriile speze, funcţionari mărunţi şi aşa mai departe. Era o forfotă continuă de oameni care intrau şi ieşeau pe cele două porţi şi prin cele două curţi ale imobilului. Casa avea vreo trei sau patru portari. Foarte mulţumit că nu-i ieşise nici unul dintre ei în cale, tânărul se strecură neobservat pe uşa din dreapta şi apoi pe scară. Era o scară „de serviciu“, îngustă şi întunecoasă, dar el o ştia deja bine, o cercetase în amănunt, şi îi convenea că era aşa: în întunericul acela n-aveai de ce să te temi nici de cele mai curioase priviri. „Dacă acum mi-e aşa de frică, oare cum o să fie dacă o să trec vreodată cu adevărat la faptă?“, îi trecu fără voie prin minte în timp ce urca spre catul al patrulea. Aici îi tăiară drumul nişte hamali, foşti soldaţi, care scoteau afară mobila dintr-un apartament. Ştia deja că acolo locuia un funcţionar neamţ cu familia. „Poate s-o muta neamţul, iar atunci la patru, pe scara şi palierul ăsta, n-o să rămână ocupat decât apartamentul bătrânei. Asta e bine... oricum...“ Clopoţelul scoase un clinchet slab, de parc-ar fi fost din tablă, nu din aramă. Aproape toate apartamentele mici din astfel de imobile au sonerii din astea. Uitase deja cum suna, iar acum clinchetul lui ciudat păru să-i amintească de ceva şi să i-l aducă limpede în minte... Tresări din tot trupul, de data asta avea nervii întinşi la limită. Peste ceva vreme, uşa se crăpă puţin: locatara îl scrută cu vădită neîncredere prin deschizătură şi doar ochii mici şi scânteietori i se zăriră în întuneric. Însă văzând că e lume pe palier, prinse curaj şi deschise larg uşa. Tânărul păşi în antreul întunecos, despărţit printr-un perete de bucătărioara minusculă. Bătrâna stătea proţăpită dinaintea lui în tăcere, privindu-l întrebător. Era o bătrână mărunţică, smochinită, la vreo şaizeci de ani, cu nişte ochişori ageri şi răutăcioşi, cu un nas mic şi ascuţit. Nu avea nimic pe cap: părul blond, uşor încărunţit, era uns din belşug cu untdelemn. Gâtul lung şi subţire, ca un picior de găină, era înfăşurat într-o bucată de flanelă, iar pe umeri, în ciuda căldurii, i se bălăbănea o caţaveică de blană, răpănoasă şi îngălbenită. Bătrânica tuşea şi icnea întruna. Probabil că tânărul se uita la ea cu o privire ciudată, căci în ochii ei se ivi din nou neîncrederea dinainte.

— Sunt Raskolnikov, student, am mai fost pe la dumneavoastră acum o lună, se grăbi să bâiguie tânărul, cu o plecăciune uşoară, amintindu-şi că trebuie să se arate mai amabil.

— Ţin minte, taică, ţin minte foarte bine c-ai fost, spuse răspicat bătrâna, fără să-şi desprindă privirea întrebătoare de pe faţa lui.

— Păi, da... am venit iarăşi... tot cu trebuşoara aceea..., îi dădu înainte Raskolnikov, puţin derutat şi surprins de neîncrederea bătrânei.

„Poate aşa o fi de felul ei, dar data trecută n-am observat“, se gândi cu o senzaţie neplăcută.

Bătrâna tăcea, părând să stea în cumpănă, pe urmă se trase la o parte, arătă spre uşa care dădea în cameră şi zise, lăsându-şi musafirul să treacă:

— Pofteşte, taică.

Odăiţa în care intră tânărul, cu un tapet galben şi cu muşcate şi perdeluţe de muselină la ferestre, era în momentul acela viu luminată de soarele aflat la asfinţit. „Şi atunci poate tot aşa o s-o lumineze soarele...!“, îşi spuse în gând Raskolnikov şi, cu o privire iute, cuprinse tot ce se afla în cameră, ca să înregistreze şi să memoreze fiecare amănunt. Dar în cameră nu era nimic deosebit. Mobila, foarte veche toată, din lemn galben, consta dintr-un divan cu o tăblie rotunjită enormă, o masă ovală în faţa divanului, o toaletă cu oglindă mică pe peretele dintre ferestre, câteva scaune, vreo două-trei ilustraţii de doi bani în rame galbene atârnate pe pereţi, înfăţişând nişte domnişoare nemţoaice cu păsări în mâini – şi asta era tot. Într-un colţ, în faţa unei iconiţe, ardea o candelă. Totul era foarte curat. „Treabă de Lizavetă“, se gândi tânărul. Nu se vedea nici fir de praf în toată casa. „Doar la văduvele bătrâne şi rele găseşti o curăţenie ca asta“, îşi urmă el gândul şi aruncă o privire curioasă spre perdeluţa de stambă din faţa uşii celeilalte cămăruţe, unde se găseau patul bătrânei şi o comodă şi unde nu apucase încă să pună piciorul niciodată. Ăsta era tot apartamentul, cele două camere.

— Ce pofteşti? întrebă cu asprime bătrânica intrând în odaie şi proţăpindu-se în faţa lui, ca să-l privească drept în ochi.

— Am adus un amanet, uitaţi-l!

Şi scoase din buzunar un ceas vechi, plat, din argint. Pe dosul capacului avea gravat un glob pământesc, iar lănţişorul era din oţel.

— Păi s-a-mplinit şi sorocul ăluilalt. S-a făcut luna acum două zile.

— O să vă dau dobândă şi pe toată luna asta, mai aveţi un pic de răbdare.

— Asta, taică, dacă să mai am răbdare ori să-l scot la vânzare imediat, e la voia mea.

— Dar pe ceasul ăsta cât îmi daţi, Aliona Ivanovna?

— Apăi, numai cu marafeturi îmi vii, taică, abia dacă valorează ceva. Pe ineluşu’ ăla ţi-am dat data trecută două foi, iar el, chiar şi nou dacă e, face doar o rublă jumate la giuvaiergiu.

— Daţi-mi patru ruble, că îl răscumpăr, îl am de la tatăl meu. Am de primit curând nişte bani.

— O rublă jumate şi dobânda înainte, dacă vrei.

— O rublă jumate? strigă tânărul.

— Voia matale.

Bătrâna îi înapoie ceasul. Tânărul îl luă atât de cătrănit, că vru chiar să plece; însă brusc se răzgândi, amintindu-şi că nu mai avea unde să se ducă şi că mai venise pentru ceva.

— Dă-o-ncoa’! zise cu grosolănie.

Bătrâna strecură mâna în buzunar după chei şi trecu în cealaltă cameră, în spatele perdelei. Rămas singur în mijlocul odăii, tânărul ciuli urechile, încercând să-şi dea seama ce făcea acolo. Auzi cum deschidea comoda. „Trebuie să fie sertarul de sus, se gândi. Cheile le ţine deci în buzunarul drept... Toate pe aceeaşi legătură, prinse cu un inel de metal... Şi e una de vreo trei ori mai mare decât celelalte, dinţată, aia nu e de la comodă... Pesemne că mai e vreo ladă ori vreun cufăr... E bine de ştiut... De obicei, cuferele au asemenea chei... Dar ce ticăloşie-i totul...“

Bătrâna se întoarse.

— Ţine, taică. Dacă-i zece copeici pe lună de rublă, la o rublă jumate ai de dat matale, pe-o lună-nainte, cinşpe copeici. Iar pentru alea două ruble din urmă, dacă socotim la fel, ies douăzeci de copeici. Adică, cu totul, treizeci şi cinci. Acuma mai rămâne să primeşti pe ceasul matale o rublă şi cinşpe copeici. Ţine-aici!

— Cum! Acum am ajuns la o rublă şi cincisprezece copeici!

— Taman atât.

Tânărul nu mai stătu la discuţii şi luă banii. Se uita la bătrână şi nu se grăbea să plece, vrând parcă să mai spună sau să mai facă ceva, dar fără să ştie parcă nici el ce...

— S-ar putea, Aliona Ivanovna, să vă mai aduc zilele astea ceva... de argint... o tabacheră... frumoasă... doar să mi-o iau de la un prieten.

Se fâstâci şi tăcu.

— Lasă, taică, vorbim atunci.

— Rămâneţi sănătoasă... Dar tot singură vă văd pe-acasă, surioara dumneavoastră unde este? întrebă cât se poate de degajat în timp ce ieşea în antreu.

— Da’ ce treabă ai mata cu ea, taică?

— A, nici una, am întrebat şi eu aşa... iar dumneavoastră, gata... Cu bine, Aliona Ivanovna!

Raskolnikov ieşi cu inima plină de o tulburare care creştea întruna. Coborând scara, se şi opri de câteva ori, cuprins parcă brusc de mirare. Ajuns în sfârşit în stradă, exclamă:

— O, Doamne, ce scârbos e totul! Şi eu... să fiu eu... nu, e o prostie, o absurditate! adăugă hotărât. Dar chiar mi-a trecut aşa o grozăvie prin cap? De câte murdării e în stare sufletul ăsta al meu! Da, totul e o murdărie, o mârşăvie, o ticăloşie, o ticăloşie!... Şi de o lună-ntreagă...

Dar toate cuvintele şi exclamaţiile erau departe de a-i exprima tulburarea. Senzaţia de nemărginit dezgust, care începuse să-i apese şi să-i chinuie sufletul încă din clipa când plecase spre bătrână, devenise acum atât de intensă şi de limpede, încât nu mai putea scăpa de amărăciunea ei. Umbla pe trotuar ca beat, nevăzând parcă trecătorii şi lovindu-se de ei, iar abia când ajunse pe o altă stradă se dezmetici. Uitându-se în jur, observă că stătea în faţa unei cârciumi în care se intra direct din stradă, pe o scară ce ducea la subsol. Chiar atunci, doi indivizi beţi ieşiră pe uşă şi, sprijinindu-se unul de altul şi înjurând, izbutiră să urce pe trotuar. Fără să mai stea pe gânduri, Raskolnikov coborî scara. Nu intra niciodată prin cârciumi, însă acum i se învârtea capul, iar pe deasupra mai era mistuit şi de o sete chinuitoare. Simţea nevoia să bea o bere rece, mai ales fiindcă punea brusca slăbiciune pe care o încerca pe seama faptului că era nemâncat. Se aşeză într-un colţ întunecos şi murdar, la o masă lipicioasă, ceru o bere şi bău lacom primul pahar. De îndată se simţi mai uşurat şi gândurile i se limpeziră. „Toate astea sunt prostii, îşi spuse cu speranţă, nu am nici un motiv să mă îngrijorez! Nu e decât o stare fizică proastă! Un pahar de bere, un pesmet acolo – şi, iată, mintea îmi vine din nou la cap, gândurile mi se limpezesc, voinţa mi se întăreşte! Ptiu, nişte prostii, nimic mai mult decât nişte prostii...!“ Dar, chiar dacă scuipase cu dispreţ, parcă se eliberase brusc de o povară îngrozitoare, aşa că învălui întreaga asistenţă într-o privire prietenoasă. Totuşi, în adâncul lui, presimţea în acelaşi timp că şi în starea asta de spirit veselă era ceva nefiresc.

În cârciumă nu prea mai era lume. Imediat după cei doi indivizi chercheliţi cu care se întâlnise pe scări, plecase o şleahtă de vreo cinci inşi, cu o fată şi cu o armonică. În urma lor se făcuse linişte. Mai rămăseseră un bărbat care aducea a târgoveţ, deja puţintel afumat, şi care stătea liniştit cu o bere dinainte şi tovarăşul lui, gras, mătăhălos, îmbrăcat într-o sibirkă1, cu o barbă căruntă, ameţit rău, care moţăia pe o laviţă şi, din când în când, tresărea prin somn şi începea să pocnească din degete, desfăcând larg braţele şi săltând numai de la brâu în sus, fără să se scoale de pe laviţă, îngânând în acelaşi timp un cântecel prostesc şi canonindu-se să-şi aducă aminte versurile, care sunau cam aşa:

Că un an mi-am dezmierdat muierea

Of, of, of, un an întreg...

sau dezmeticindu-se iar:

Pe Podiacevskaia de-o apucai,

Fosta mândră mi-o aflai...

Însă nu-i împărtăşea nimeni bucuria – tăcutul său tovarăş se uita la aceste izbucniri cu un aer bănuitor şi aproape duşmănos. Mai era un ins, un funcţionar la pensie, după cum arăta. Acesta stătea deoparte, ţinându-şi în faţă stacana din care sorbea la răstimpuri, uitându-se împrejur. Părea şi el tulburat.

1 Haină scurtă cu încreţituri.

~ II ~

Raskolnikov nu era obişnuit cu lumea şi, cum am mai spus, fugea de orice societate, mai cu seamă în ultimul timp. Însă acum, ceva îl împingea deodată spre oameni. Ceva nou se petrecea înlăuntrul lui şi asta îi trezea nevoia de lume. Atât de mult îl istovise luna aceea plină de tristeţe şi de surescitare sumbră, încât simţea nevoia să se odihnească, măcar o clipă, într-o lume diferită, oricum ar fi fost ea, şi, în ciuda murdăriei locului, era mulţumit să zăbovească acolo.

Cârciumarul stătea în încăperea de-alături, dar intra mereu în sală coborând câteva trepte, astfel că i se iveau mai întâi cizmele elegante, date cu păcură, cu carâmbi mari, roşii. Era îmbrăcat cu o podiovcă şi o jiletcă oribil de soioasă, din atlaz negru, fără cravată, iar faţa lui părea unsă toată cu untdelemn, ca un lacăt de fier. La tejghea stătea un băietan de vreo paisprezece ani, iar altul, ceva mai mic, servea la masă când se comanda. Pe ea se vedeau nişte castraveţi tăiaţi bucăţi, pesmeţi negri şi nişte bucăţele de peşte, toate puţind groaznic. Aerul era înăbuşitor, aproape că nu se putea sta, şi trăsnea atât de tare a vin, că era de-ajuns să rămâi acolo cinci minute ca să te îmbeţi.

În viaţă întâlneşti uneori oameni, chiar cu totul necunoscuţi, care îţi stârnesc brusc interesul, de la prima privire, înainte de-a rosti vreun cuvânt. Exact impresia asta i-o făcu lui Raskolnikov muşteriul care stătea ceva mai deoparte şi care aducea a funcţionar la pensie. După aceea şi-a amintit de multe ori de acea primă impresie, luând-o chiar ca pe un presentiment. Dacă rămăsese cu ochii la funcţionar, era cu siguranţă pentru că acesta îl privea la rândul lui stăruitor, vrând în mod vădit să intre în vorbă cu el, pe când la ceilalţi inşi din cârciumă, până şi la cârciumar, se uita fără să-i vadă, plictisit chiar, şi în acelaşi timp cumva de sus, cu un aer dispreţuitor, cum te uiţi la oamenii care îţi sunt inferiori ca stare şi educaţie, şi cu care n-ai ce vorbi. Era un om trecut de cincizeci de ani, de statură mijlocie, îndesat, cu păr cărunt şi o chelie mare, cu o faţă galbenă, chiar verzuie, buhăită de băutură, şi cu nişte pleoape umflate pe sub care străluceau ochii roşii, îngustaţi ca nişte fante, dar plini de viaţă. Era însă ceva foarte ciudat la el: avea în ochi o lumină oarecum exaltată, chiar bun-simţ şi inteligenţă, dar în acelaşi timp puteai zări o licărire de demenţă. Era îmbrăcat într-un frac negru, vechi, răpănos, ce îşi pierduse toţi nasturii, în afară de unul singur, care abia se mai ţinea de bine, de rău, şi pe acela îl purta încheiat, voind pesemne să dea totuşi o impresie de bună-cuviinţă. De sub jiletca de nanchin se iţea un plastron boţit, soios, numai pete. Ca toţi funcţionarii, nu purta barbă şi mustaţă, dar nu se mai bărbierise de mult şi începuseră deja să-i crească ţepi deşi, vineţii. Până şi gesturile sale aveau o gravitate funcţionărească. Însă era agitat, îşi trecea întruna mâna prin păr şi din când în când, cu un aer trist, îşi cuprindea capul în mâini, ţinându-şi coatele rupte pe masa pătată şi lipicioasă. În cele din urmă, se uită ţintă la Raskolnikov şi spuse tare şi desluşit:

— Pot îndrăzni, stimate domn, să vă invit să stăm de vorbă, ca între nişte oameni civilizaţi? Fiindcă, în ciuda înfăţişării, experienţa îmi spune că sunteţi un om instruit, care nu obişnuieşte să bea. Eu am preţuit întotdeauna cultura însoţită de sentimente sincere, de altfel, sunt şi eu consilier titular. Marmeladov este numele meu, consilier titular. Îndrăznesc să vă întreb: aveţi o slujbă?

— Nu, sunt la studii..., răspunse tânărul oarecum mirat de stilul teribil de pompos al vorbitorului şi de faptul că i se adresase atât de direct.

Deşi nu cu mult timp înainte îl apucase brusc nevoia de societate, oricare ar fi fost aceea, încă de la primul cuvânt adresat într-adevăr lui încercă obişnuita senzaţie de neplăcere şi iritare, de repulsie faţă de orice persoană străină care se apropia sau căuta să se apropie de el.

— Student, vasăzică, ori fost student! exclamă funcţionarul. Aşa m-am gândit şi eu! Experienţa, preabunule domn, experienţa îndelungată. Duse un deget la frunte şi o ciocăni mulţumit. Aţi fost student sau v-aţi ocupat cu ştiinţa! Dar fie-mi îngăduit...

Se ridică, se clătină uşor, îşi luă sticla şi paharul şi se aşeză lângă tânăr, puţin pieziş. Era ameţit, dar nu-şi pierdea şirul şi vorbea cu însufleţire, chiar dacă se mai poticnea şi lungea cuvintele. Se năpustise de-a dreptul asupra lui Raskolnikov, de parcă n-ar fi schimbat nici el o vorbă cu nimeni de o lună.

— Stimate domn, începu aproape solemn, sărăcia nu este un viciu, asta e foarte adevărat. Însă ştiu totodată că beţia nu este o virtute, asta e şi mai adevărat. Dar mizeria, stimate domn, mizeria este un viciu. În sărăcie mai păstrezi sentimentele nobile cu care te-ai născut, dar în mizerie niciodată, nimeni n-ar putea s-o facă. Dacă te afli în mizerie, nu mai eşti dat la o parte cu băţul, ci eşti măturat cu târnul din rândul oamenilor, ca să fie şi mai umilitor; şi pe bună dreptate, căci în mizerie fiind, sunt gata să mă insult primul pe mine însumi. De-aici şi crâşma! Stimate domn, acum o lună mi-a fost bătută soţia de către domnul Lebeziatnikov, iar soţia mea nu e de-alde mine! Înţelegeţi dumneavoastră? Îngăduiţi-mi să vă mai întreb, din pură curiozitate: vi s-a întâmplat să înnoptaţi pe Neva, pe şlepurile cu fân?

— Nu, nu mi s-a întâmplat, răspunse Raskolnikov. Dar ce e cu ele?

— Ei, eu de-acolo vin, e a cincea mea noapte...

Îşi umplu paharul, îl dădu pe gât şi căzu pe gânduri. Într-adevăr, pe hainele lui, chiar şi în păr, se vedeau ici-colo fire de fân. Era într-adevăr cu putinţă să nu se fi dezbrăcat şi spălat de cinci zile. Mâinile, mai ales, îi erau murdare, unsuroase, roşii, cu unghiile negre.

Spusele lui treziră pesemne atenţia generală, altfel toropită rău. Flăcăii începură să chicotească în dosul tejghelei. Cârciumarul coborâse, parcă special, din odaia de sus ca să-l audă pe „circar“ şi se aşezase ceva mai deoparte, căscând lenevos ca să-şi dea importanţă. Vădit lucru, Marmeladov era cunoscut aici, iar tendinţa spre emfază o căpătase, cu siguranţă, de pe urma obiceiului de-a sta des la taclale prin cârciumi cu tot felul de necunoscuţi. Acest obicei se transformă la unii băutori în necesitate, mai ales la cei care acasă sunt ţinuţi din scurt şi sub papuc. De asta se şi străduie întotdeauna să-şi găsească o justificare când sunt între beţivi, ba chiar, dacă se poate, să le trezească stima.

— Circarule! zise tare cârciumarul. De ce nu munceşti, de ce nu te duci la slujbă, dacă tot eşti slujbaş?

— De ce nu mă duc la slujbă, stimate domn, reluă Marmeladov, adresându-i-se numai lui Raskolnikov, ca şi cum el îi pusese întrebarea. De ce nu mă duc la slujbă? Credeţi că nu mă doare inima că mă târâi fără nici un rost? Acum o lună, când domnul Lebeziatnikov a bătut-o pe soţia mea cu mâna lui, iar eu zăceam beat mort, credeţi că n-am suferit? Îngăduiţi-mi, tinere, vi s-a întâmplat... hm... să cereţi bani cu împrumut fără nici o speranţă?

— Mi s-a-ntâmplat... cum adică fără nici o speranţă?

— Ei bine, fără să aveţi nici o speranţă, ştiind dinainte că n-o să iasă nimic. Uite, bunăoară, ştiţi dinainte şi cât se poate de clar că omul cu pricina, un cetăţean care aduce mari foloase şi care are cele mai bune intenţii, n-o să vă dea bani pentru nimic în lume, într-adevăr, de ce v-ar da? Doar ştie că n-o să-i mai înapoiaţi. Din milă? Dar domnul Lebeziatnikov, care e în pas cu ideile noi, explica mai deunăzi că în veacul nostru mila este interzisă chiar de ştiinţă şi că în Anglia, unde este economie politică, lucrul ăsta a fost pus deja în faptă. Atunci pentru ce, vă întreb, să-ţi dea? Uite-aşa, deşi ştii dinainte că n-o să-ţi dea, tot te duci şi...

— La ce bun să te mai duci? îl întrerupse Raskolnikov.

— Păi, dacă n-ai unde să te mai duci, dacă n-ai la cine să te mai duci! Fiindcă orice om trebuie să aibă unde să se ducă. Fiindcă vine câte un moment când trebuie să te duci undeva, neapărat! Astfel, când propria mea fiică s-a dus pentru prima dată cu condicuţa, m-am dus şi eu (că fiica mea îşi câştigă traiul cu condicuţa...), adăugă el în paranteză, uitându-se uşor neliniştit la tânăr. Nu-i nimic, stimate domn, nu-i nimic! se grăbi să continue imediat şi cu un calm aparent, când cei doi băieţi pufniră în râs în spatele tejghelei, iar cârciumarul zâmbi la rândul lui. Nu-i nimic! Nu mă intimidează clătinatul din cap, de vreme ce e un lucru ştiut de toată lumea, căci tot ce vrei să ascunzi iese la lumină, iar eu nu privesc asta cu dispreţ, ci cu smerenie. Fie! Fie! „Acesta este omul!“ Fie-mi îngăduit, tinere, aţi putea... Nu, să mă exprim mai limpede şi mai sugestiv: nu aţi putea, aţi îndrăzni să spuneţi cu tărie, uitându-vă în această clipă la mine, că nu sunt un porc?

Tânărul nu răspunse nimic.

— Bun, continuă oratorul cu gravitate, şi chiar cu o mai mare demnitate de astă dată, aşteptând să se isprăvească chicotelile care izbucniseră din nou în încăpere. Bun, să zicem că eu sunt un porc, dar ea este o doamnă! Eu sunt un animal, dar Katerina Ivanovna, soţia mea, este o persoană instruită, fiică de ofiţer de stat-major. Fie, fie, eu sunt un ticălos, dar ea are un suflet nobil şi, prin educaţie, sentimente înalte. Cu toate astea... ei, dacă i-ar fi milă de mine! Stimate domn, stimate domn, orice om trebuie să aibă şi el măcar un loc unde să găsească milă! Iar Katerina Ivanovna, cu toate că e o doamnă cu suflet mare, e nedreaptă... Deşi pot să-nţeleg că atunci când îmi smulge părul din cap o face tocmai pentru că e bună la suflet (fiindcă, repet fără să-mi fie câtuşi de puţin ruşine, îmi smulge părul din cap, tinere, întări el cu o demnitate îndoită la auzul noilor chicoteli), ce-ar fi, Doamne, ca măcar o dată şi ea... Dar nu, nu! Totu-i zadarnic, ce să mai vorbim! Ce să mai vorbim!... Că nu o dată a fost aşa cum mi-am dorit şi nu o dată m-am bucurat de milă, însă... asta-i firea mea, sunt un animal, aşa m-am născut!

— Că bine zici! spuse cârciumarul cu un căscat.

Marmeladov bătu hotărât cu pumnul în masă.

— Asta-i firea mea! Păi ştiţi, domnul meu, ştiţi că i-am băut până şi ciorapii? Nu ghetele, asta ar mai fi cum ar mai fi, ci ciorapii, ciorapii ei i-am băut! Şi şalul ei din lână de capră l-am băut, al ei personal, că îl primise cadou înainte de nuntă, nu al meu; şi locuim într-o odaie friguroasă, iar ea a răcit în iarna asta şi tuşeşte într-aşa un hal, că scuipă deja sânge. Avem trei copii mici şi Katerina Ivanovna munceşte din zori şi până-n noapte, frecând, spălând şi îngrijind de copii, că-i învăţată cu curăţenia de-acasă de la ea. Dar e slabă de piept şi ameninţată de oftică, iar eu simt asta. Parcă nu simt? Cu cât beau mai mult, cu atât simt mai tare. De asta şi beau, caut înţelegere şi sentiment în băutură... Beau fiindcă vreau să sufăr cât se poate mai rău!

Cuprins parcă de disperare, îşi lăsă capul pe masă.

— Tinere, urmă îndreptându-se iar, citesc pe chipul dumneavoastră o oarecare durere. De cum aţi intrat am citit-o, de asta am şi intrat imediat în vorbă. Dacă vă spun povestea vieţii mele, n-o fac pentru a fi de râsul acestor trântori, care oricum ştiu totul, ci fiindcă vreau să am de-a face cu un om sensibil şi instruit. Aflaţi aşadar că soţia mea a fost educată într-un pension de gubernie pentru fete de nobili, iar la absolvire a dansat cu şalul în faţa guvernatorului şi a altor cinuri înalte, pentru asta a primit o medalie de aur şi o diplomă de merit. Medalia... eh, medalia am vândut-o... încă de mult... mda... diploma o are şi acum, în lădiţa ei, i-a arătat-o chiar zilele trecute gazdei. Cu gazda asta se ciondăneşte tot timpul, dar a vrut să se mândrească şi ea în faţa cuiva şi să mai vorbească de zilele fericite de odinioară. N-o condamn, n-o condamn deloc, că atât i-a rămas, amintirile, de rest s-a ales praful! Da, da, e o doamnă cu o fire iute, mândră şi de neclintit. Spală singură podelele, mănâncă pâine neagră, însă nu îngăduie să fie tratată necuviincios. De asta nici n-a vrut să treacă cu vederea bădărănia domnului Lebeziatnikov, iar când domnul în chestiune a bătut-o măr din cauza asta, a căzut la pat, nu atât din pricina loviturilor, cât a ofensei. Am luat-o văduvă cu trei copii, unul mai mic ca altul. Cu primul soţ s-a măritat din dragoste, era ofiţer de infanterie, şi a fugit cu el din casa părintească. Şi-a iubit mult soţul, dar el a dat în patima jocului de cărţi, a ajuns să fie dat în judecată şi de-aici i s-a şi tras moartea. Spre sfârşit o bătea; iar ea, chit că nu se lăsa, ştiu sigur, din documente, are şi acum lacrimi în ochi când îşi aminteşte de el, şi mie-mi scoate ochii cu el, însă eu mă bucur, mă bucur, lasă, măcar să-şi închipuie că a fost fericită... A lăsat-o cu trei copii mici, într-o gubernie îndepărtată şi sălbatică, în care mă aflam şi eu pe-atunci; trăiau într-aşa o sărăcie lucie, că eu, deşi am văzut multe la viaţa mea, nici n-o pot descrie. Rudele au lăsat-o toate în părăsire. Dar era şi mândră, din cale-afară de mândră... Atunci, stimate domn, atunci eu, văduv ca şi ea, cu o fată de paisprezece ani rămasă de la prima soţie, m-am oferit s-o iau în căsătorie, căci nu puteam îndura să văd atâta suferinţă. Vă puteţi da seama în ce hal de mizerie ajunsese, dacă ea, o femeie cultă, educată, dintr-o familie bună, s-a învoit să mă ia de bărbat! Dar m-a luat! Plângând, plângând în hohote şi frângându-şi mâinile, m-a luat! Fiindcă n-avea unde să se ducă. Înţelegeţi, înţelegeţi dumneavoastră, stimate domn, ce-nseamnă să nu mai ai unde să te duci? Nu, nu puteţi înţelege încă... Un an de zile mi-am îndeplinit îndatoririle cu sfinţenie şi nu m-am atins de asta (împinse cu degetul cinzeaca), fiindcă nu sunt lipsit de simţire. Dar de plăcut, tot nu m-a plăcut; apoi am rămas şi fără slujbă, nu din vina mea, ci din pricină că s-au schimbat statele, iar atunci m-am apucat din nou de băut!... Cam cu un an şi jumătate în urmă am ajuns şi noi, după o mulţime de peregrinări şi de necazuri, în această capitală măreaţă şi împodobită cu atâtea monumente. Aici mi-am găsit un post.... Dar de bine ce l-am găsit, l-am şi pierdut. Înţelegeţi? De data asta l-am pierdut din vina mea, mi-a făcut festa firea mea... Acum locuim într-un cotlon, la o gazdă, Amalia Fiodorovna Lieppewehsel, dar cu ce trăim şi cu ce plătim, n-aş şti să spun. Mai stau şi alţii acolo, nu numai noi... casa asta e un iad, ce mai... cel mai respingător... hm... da... Între timp a crescut şi copila mea din prima căsătorie şi ce a trebuit să îndure de la mamă-sa vitregă, nici nu mai spun. O fi ea, Katerina Ivanovna, foarte mărinimoasă, însă e o doamnă iute din fire şi irascibilă, imediat te pune la punct... Daa! Ei, dar n-are rost să mai vorbesc despre asta! Educaţie, după cum vă puteţi închipui, Sonia n-a primit. Am încercat, acum vreo patru ani, s-o învăţ eu geografia şi istoria lumii, însă cum nu eram nici eu tare la materiile astea şi nici nu aveam manuale ca lumea, doar nişte cărţulii... hm... ei bine, acum nu mai avem nici cărţuliile alea, cu asta s-a isprăvit toată învăţătura. La Cirus al Persiei ne-am oprit. Pe urmă, când a ajuns deja la maturitate, a mai citit nişte cărţi romantice, iar de curând, cu ajutorul domnului Lebeziatnikov, Fiziologia de Lewes. Binevoiţi s-o cunoaşteţi? A citit-o cu mare interes, chiar ne-a mai spus şi nouă câte ceva, însă asta îi e toată instrucţia. Acum, stimate domn, îndrăznesc să vă pun o întrebare personală: cât poate să câştige, după părerea dumneavoastră, o fată săracă, dar cinstită, prin muncă onestă?... Nici cinşpe copeici pe zi, domnule, nu câştigă dacă e cinstită şi nu are talente deosebite, chiar dacă se speteşte! Pe deasupra, consilierul de stat Klopstock, Ivan Ivanovici – aţi binevoit să auziţi de dânsul? –, nu numai că nu i-a dat nici acum banii pentru jumătatea de duzină de cămăşi de olandă pe care i le-a lucrat, dar a mai şi gonit-o, după ce a ocărât-o, a bătut din picior la ea şi a numit-o într-un fel, necuviincios, fiindcă, chipurile, la o cămaşă i-a greşit măsura la gât şi i l-a pus strâmb. Şi-acasă copilaşi-s flămânzi... Iar Katerina Ivanovna umblă prin odaie frângându-şi mâinile şi-i apar pete roşii pe obraji, cum e întotdeauna la boala asta: „Stai la noi, zice, ca o trântoriţă, mănânci şi bei şi te bucuri de căldură“, dar ce mâncat şi ce băut e ăla, când nici măcar copilaşii nu văd câte trei zile-n şir o coajă de pâine! Eu zăceam... ce mai, asta e, zăceam beat mort, şi numai ce-o aud pe Sonia mea (e o copilă blândă, cu glăscior sfios... bălaie, cu feţişoara mereu palidă, slăbuţă) spunând: „Atunci, Katerina Ivanovna, poate trebuie să mă duc să fac treaba aceea?“. Daria Franţovna, o femeie pusă pe rele şi bine cunoscută de poliţie, se interesase în vreo trei rânduri de ea prin gazda noastră. „Ei, ce să spun! îi răspunde Katerina Ivanovna în zeflemea. Ce tot o păzeşti atât? Halal comoară!“ Dar n-o învinuiţi, stimate domn, n-o învinuiţi! Nu avea judecata zdravănă când a zis asta, o dăduseră peste cap boala şi plânsetele copiilor nemâncaţi, a zis-o mai mult ca să o jignească decât în sensul direct al cuvintelor... Că aşa-i firea Katerinei Ivanovna, cum încep să plângă copilaşii, chiar şi de foame, îi bate. Dar ce văd, pe la ora şase, Sonecika s-a sculat, şi-a pus brobojoara, şi-a îmbrăcat hăinuţa şi a plecat, iar la nouă s-a întors. Cum a intrat, s-a dus direct la Katerina Ivanovna şi a pus fără nici o vorbă pe masă, în faţa ei, treizeci de ruble. N-a scos un cuvinţel, n-a aruncat nici o privire măcar, a luat doar broboada noastră verde, una mare din drap de dames (pe care o folosim cu toţii), şi-a acoperit capul şi chipul, şi s-a pus în pat cu faţa la perete; doar umerii şi trupuşorul îi tresăltau întruna... Iar eu zăceam, ca şi deunăzi, în aceeaşi stare... Am văzut atunci, tinere domn, am văzut cum Katerina Ivanovna, tot fără o vorbă, s-a apropiat de pătuţul Sonecikăi şi toată seara a stat îngenuncheată acolo sărutându-i picioarele, nu voia să se mai ridice, iar pe urmă au adormit amândouă îmbrăţişate... amândouă... amândouă... daa... iar eu zăceam beat criţă.

Marmeladov tăcu dintr-odată, rămas parcă fără grai. Apoi îşi turnă grăbit de băut, goli paharul şi îşi drese glasul.

— De-atunci, domnul meu, continuă după o scurtă pauză, de-atunci, printr-o întâmplare nenorocită şi pentru că nişte persoane răuvoitoare au umblat cu vorba – iar aici şi-a adus contribuţia şi Daria Franţovna, fiindcă nu i se arătase, chipurile, respectul cuvenit –, de-atunci fiica mea, Sofia Semionovna, a trebuit să-şi scoată condicuţă şi nici n-a mai putut să locuiască la noi. Că nici gazda, Amalia Fiodorovna, n-a vrut s-o îngăduie (chit că înainte îi dăduse apă la moară Dariei Franţovna), dar nici domnul Lebeziatnikov... mda... Din pricina Soniei i s-a şi întâmplat povestea aia cu Katerina Ivanovna. La început alerga chiar el după Sonecika, iar apoi l-a apucat deodată ambiţia: „Cum adică, să locuiesc eu, un om instruit, în aceeaşi casă cu una din astea?“. Dar Katerina Ivanovna nu i-a permis, s-a repezit la el... ei, şi asta a fost... Acum, Sonecika vine pe la noi mai mult seara, îi mai dă o mână de ajutor Katerinei Ivanovna, ne-ajută să ne mai cârpim cu banii... Stă la croitorul Kapernaumov, a luat o cameră cu chirie la el. Kapernaumov e şchiop şi bâlbâit, iar familia lui care creşte întruna tot bâlbâită e. Nevastă-sa e şi ea bâlbâită... Stau cu toţii într-o cameră, dar Sonia are odaia ei, despărţită printr-un perete... Hm, da... După ce că sunt aşa de săraci, mai sunt şi bâlbâiţi... da... Apoi, într-o dimineaţă, m-am sculat, mi-am pus zdrenţele pe mine, mi-am ridicat braţele spre cer şi am plecat la Excelenţa Sa Ivan Afanasievici, binevoiţi să-l cunoaşteţi? Nu? Apăi e pâinea lui Dumnezeu, să ştiţi! Ceară e... ceară înaintea bunului Dumnezeu, precum ceara se topeşte! I-au dat şi lacrimile, după ce a binevoit să mă asculte până la capăt. „Ei, a zis, Marmeladov, mi-ai înşelat deja o dată aşteptările... Te mai iau o dată pe răspunderea mea personală, aşa a zis, ţine minte, a zis, hai, du-te!“ I-am sărutat praful de pe cizme, doar în gând, că n-ar fi îngăduit el una ca asta de-adevărat, o persoană de rangul lui, cu idei noi şi culte despre ce-i ăla stat. Când m-am întors acasă şi-am anunţat că sunt primit iarăşi la slujbă şi-o să am iarăşi leafă, Dumnezeule, ce-a putut să fie atunci...!

Marmeladov se opri din nou, pradă unei emoţii puternice. În clipa aceea apăru din stradă o ceată de cheflii, deja beţi, iar la intrare se făcură auzite o flaşnetă tocmită şi un glăscior dogit de copil de şapte ani, care cânta Cătunul. Se stârni larmă. Crâşmarul şi slugile se duseră să-i servească pe nou-veniţi. Marmeladov, fără să le dea nici o atenţie, îşi reluă povestirea. Părea să-l fi ajuns deja băutura, dar cu cât se afuma mai tare, cu atât era mai dornic de vorbă. Amintirea recentei izbânzi cu slujba părea să-l însufleţească şi chiar făcea să i se lumineze chipul. Raskolnikov asculta cu atenţie.

— Asta a fost, domnul meu, acum cinci săptămâni. Da... De cum au aflat Katerina Ivanovna şi Sonecika vestea asta, Doamne, m-am simţit în al nouălea cer, ce mai. De unde zăceam ca o vită şi auzeam doar ocări, acuma mergeau în vârful picioarelor şi-i potoleau întruna pe copii: „Semion Zaharâci e obosit de la serviciu, se odihneşte, şşş!“. Mă tratau cu cafea înainte să plec la slujbă, cu frişcă! S-au apucat să cumpere frişcă adevărată, vă-nchipuiţi! Şi de unde-or fi încropit unsprezece ruble şi cincizeci de copeici pentru nişte haine cum se cuvine, e de neînţeles. Da, cizme, plastroane de percal, din cele mai bune, mundir, şi toate pe unşpe’ ruble jumate şi în cea mai bună stare. Vin acasă după prima zi de slujbă şi ce-mi văd ochii: Katerina Ivanovna pregătise două feluri, supă şi carne sărată cu hrean, ceva ce nu pomeniserăm în viaţa noastră. Ea, care n-avea barem o rochie, acuma ziceai că e gata de vizită, se gătise cu te miri ce, cum au ele talentul să facă totul din nimic: se piaptănă, îşi pune un guleraş curat aici, nişte manşetuţe colo, şi poftim, parcă-i alta, mai tânără şi mai frumoasă. Sonecika, porumbiţa mea, ne mai ajuta doar cu bani, că acuma, zice, nu se cuvine să trec prea des pe la voi o vreme, o să vin doar seara, să nu mă vadă nimeni. Auziţi dumneavoastră! Mă duc să trag un pui de somn într-o după-amiază şi ce credeţi? Katerina Ivanovna nu s-a mai putut abţine să-mi spună: acum o săptămână se certase cu gazda, Amalia Fiodorovna, la cuţite, şi-acuma o poftise la o ceaşcă de cafea. Două ceasuri au stat la taclale pe şoptite: „Acum Semion Zaharâci are slujbă, a zis ea, şi primeşte leafă; s-a dus chiar el la Excelenţa Sa, iar Excelenţa Sa a ieşit în persoană şi le-a poruncit tuturor să aştepte, apoi l-a luat de braţ pe Semion Zaharâci şi l-a condus, pe lângă toţi, la el în cabinet“. Auziţi dumneavoastră? „Bineînţeles, a zis el, Semion Zaharâci, eu nu ţi-am uitat meritele şi, chiar dacă nu te-ai dezbărat de neserioasa dumitale slăbiciune, pentru că ai făgăduit, ca să nu mai spun că fără dumneata nici nu mergeau treburile (auziţi dumneavoastră!), mă bizui pe cuvântul dumitale nobil“, adică ea, ca să vă spun, s-a apucat să scornească toate astea, dar nu că i-a venit aşa, doar ca să se laude, nu, ea crede tot, îşi alină necazurile cu scorneli, Doamne Dumnezeule! Şi n-o condamn, nu, pentru asta n-o condamn!... Acum şase zile, când i-am adus prima leafă până la ultimul bănuţ – douăzeci şi trei de ruble şi patruzeci de copeici –, mi-a spus „drăguţule“: „Un drăguţ, asta eşti!“, a zis. Asta când eram doar noi doi, înţelegeţi? Şi ce poţi să vezi la mine, ce soţ grozav sunt eu? Dar ea m-a ciupit de obraz. „Un scump, asta eşti!“, a zis.

Marmeladov se opri, dădu parcă să zâmbească, dar bărbia începu brusc să-i tremure. Se stăpâni însă. Cârciuma, omul acela cu înfăţişare decrepită, cu cele cinci nopţi ale lui pe şlepurile cu fân, cu cinzeaca şi, peste toate, cu dragostea aceea bolnăvicioasă pentru soţia şi familia lui, îl năuciseră pe ascultătorul său. Raskolnikov asculta încordat, dar încerca o senzaţie nefirească. Îi era necaz că venise aici.

— Stimate domn, stimate domn! exclamă Marmeladov venindu-şi în fire. O, domnul meu, poate că toate astea vi se par ridicole, ca şi celorlalţi, şi vă tulbur cu toate amănuntele astea nenorocite ale vieţii mele domestice, dar pentru mine nu sunt de râs! Fiindcă eu le simt pe toate pe pielea mea... Şi toată ziua aceea ruptă din rai a vieţii mele, toată seara aceea mi le-am petrecut lăsându-mi gândul să zboare la cum o să le aranjez pe toate, cum o să le iau hăinuţe copiilor, cum o să-i asigur ei liniştea, cum o s-o scap pe singura mea fiică de ruşine şi o s-o aduc înapoi în sânul familiei... Şi la multe altele... Fiindcă, domnule, asta nu-i oprit. Ei bine, domnul meu (Marmeladov tresări brusc, înălţă capul şi se uită ţintă la ascultătorul său), ei bine, a doua zi după toate visurile astea (vasăzică, exact acum cinci zile), spre seară, prin tot felul de tertipuri şi înşelăciuni, ca un hoţ, i-am furat Katerinei Ivanovna cheia de la cufărul ei, am luat ce rămăsese din leafa pe care i-o dădusem, nici nu mai ştiu cât, şi poftim, uitaţi-vă la mine, asta-i tot! E a cincea zi de când n-am mai dat pe-acasă şi ele mă caută, cu slujba s-a zis, mundirul l-am lăsat în crâşma de la Podul egiptean, în schimbul costumaţiei ăsteia... şi totul s-a dus de râpă!

Marmeladov se plesni cu pumnul peste frunte, îşi încleştă dinţii, închise ochii şi se lăsă greu cu cotul pe masă. Dar într-o clipă chipul i se transformă şi, arborând un aer şiret şi cumva obraznic, se uită la Raskolnikov, izbucni în râs şi spuse:

— Astăzi am fost la Sonia, m-am dus să-i cer bani de băut, să mă dreg de mahmureală! He-he-he!

— Să nu zici că ţi-a dat! strigă unul dintre nou-veniţi, pornindu-se să râdă cât îl ţinea gura.

— Păi, cinzeaca asta e luată chiar din banii ei, zise Marmeladov adresându-i-se numai lui Raskolnikov. Mi-a dat treizeci de copeici, cu mâna ei, ultimele, am văzut cu ochii mei că doar atât avea... Nimic n-a spus, doar s-a uitat la mine, fără o vorbă... Nu cum te-ai uita pe pământ, ci ca acolo sus... unde omul e compătimit, e plâns, dar nu i se reproşează nimic, nu! Parcă e şi mai dureros, e mai dureros când nu ţi se reproşează nimic! Treizeci de copeici, da. Măcar că acum are şi ea nevoie de ele, nu? Dumneavoastră ce credeţi, dragă domnule? Acum trebuie să aibă grijă să fie curată. Iar curăţenia asta, care nu-i ca toate, costă bani, înţelegeţi? Înţelegeţi? Ei, iar eu, uite, tatăl ei bun, i-am luat astea treizeci de copeici ca să mă dreg, ca să le beau! Le-am şi băut!... Păi cine să aibă milă de unul ca mine? Ai? Dumneavoastră, domnule, vă e milă de mine, da sau nu? Spuneţi, domnule, da sau nu? He-he-he!

Dădu să-şi toarne în pahar, dar nu mai avu ce. Cinzeaca era goală.

— Şi de ce i-ar fi milă de tine? îi strigă crâşmarul, care se nimerise iar prin preajmă.

Izbucniră din nou râsete şi chiar înjurături. Râdeau şi înjurau nu numai cei care ascultaseră, ci şi cei care nu ascultaseră, doar la vederea mutrei fostului funcţionar.

— Milă! De ce i-ar fi milă de mine? răcni deodată Marmeladov, sculându-se în picioare şi întinzând un braţ înainte, vădit inspirat, de parcă atât aşteptase. De ce i-ar fi milă de mine, zici? Da, eu nu merit milă! Eu trebuie să fiu răstignit, răstignit pe cruce, nu compătimit! Dar răstigneşte, judecătorule, răstigneşte, iar după ce răstigneşti, ai milă! Atunci o să vin singur la tine să mă răstigneşti, că nu de veselie beau, ci de durere şi lacrimi!... Crezi oare, crâşmarule, că mi-a plăcut cinzeaca ta? Durere, durere, asta caut eu pe fundul paharului, durere şi lacrimi, am gustat din ele şi sunt osândit; iar milă de noi are numai cel care a avut milă de toţi şi a înţeles tot, El este singurul nostru judecător. O să vină în ziua judecăţii şi o să întrebe: „Unde este fiica aceea care s-a jertfit pentru o mamă vitregă rea şi pentru copilaşii nevârstnici ai altora? Unde este fiica aceea care nu s-a îngrozit de tatăl ei pământesc, un beţiv nemernic, şi i-a arătat milă?“. Şi o să spună: „Vino! Te-am iertat o dată... Iertate îţi sunt şi acum păcatele, căci ai iubit mult...“ Şi o s-o ierte pe Sonia mea, o s-o ierte, ştiu că o s-o ierte... Aşa am simţit în inima mea mai deunăzi, când m-am dus la ea! Pe toţi o să-i judece şi o să-i ierte, şi pe cei buni, şi pe cei răi, şi pe cei înţelepţi, şi pe cei smeriţi... Iar când va sfârşi cu toţi, atunci va grăi către noi: „Haideţi, va spune, apropiaţi-vă şi voi! Haideţi, beţivilor, haideţi neisprăviţilor, haideţi neruşinaţilor!“. Atunci ne vom duce cu toţii, fără să ne ruşinăm, şi vom sta dinaintea Lui. Şi El va spune: „Nişte porci, asta sunteţi! Fiara v-a dat chipul ei şi şi-a pus pecetea asupra voastră; dar apropiaţi-vă şi voi!“. Atunci or să spună cei înţelepţi, cei învăţaţi: „Doamne, de ce-i primeşti pe ăştia?“. Şi El va răspunde: „Îi primesc, înţelepţilor, îi primesc, învăţaţilor, fiindcă nici unul dintre ei nu s-a socotit vrednic de asta...“ Şi îşi va întinde braţele către noi... iar noi vom cădea dinaintea Lui... şi vom plânge... şi vom înţelege tot! Atunci vom înţelege tot!... Toţi vor înţelege... şi Katerina Ivanovna... şi ea o să-nţeleagă... Doamne, vie împărăţia Ta!

Se lăsă pe laviţă, istovit şi sleit, fără să se uite la nimeni, uitând parcă tot ce era în jur şi adâncindu-se în gânduri. Vorbele lui avură un oarecare efect: pentru o clipă se făcu tăcere, dar pe urmă se porniră din nou râsetele şi ocările:

— A zis-o!

— Vorbeşte gura fără el!

— Conţopist, ce mai!

Şi aşa mai departe.

— Haidem, domnule, spuse deodată Marmeladov, ridicând capul şi adresându-i-se lui Raskolnikov, poate mă duceţi şi pe mine la casa lui Kosel, în curte. E timpul să mă-ntorc... la Katerina Ivanovna.

Raskolnikov voia de mult să plece şi se gândise deja să-l ajute. Marmeladov se dovedi a fi mult mai puţin bun de picioare decât de gură şi se sprijini cu toată greutatea de el. Nu aveau de mers decât două-trei sute de paşi. Pe măsură ce se apropiau de casă, agitaţia şi frica puneau tot mai mult stăpânire pe omul acela beat.

— Nu de Katerina Ivanovna mi-e mie frică acum, bălmăji el pradă neliniştii, şi nici c-o să mă ia de păr. Ce păr, asta-i nimic! Vă spun eu! Ar fi chiar mai bine dacă m-ar lua de păr, nu de asta mi-e mie frică... de ochii ei mi-e frică... da... de ochi... Şi de petele roşii de pe obrajii ei mi-e frică... şi de respiraţia ei... Ai văzut vreodată cum respiră bolnavii... când sunt furioşi? Şi de plânsetele copiilor mi-e frică... Dacă Sonia nu le-a dat de mâncare... chiar nu ştiu, nu ştiu ce s-a întâmplat! Dar de bătăi nu mi-e frică... Aflaţi, domnule, că pentru mine bătăile astea nu sunt un chin şi nu mă dor, chiar am o mulţumire... Nici n-aş putea fără ele. E mai bine aşa. Las’ să mă bată, să-şi descarce sufletul... e mai bine. Iacătă şi casa, casa lui Kosel. Lăcătuşul ăla neamţ, bogat... Haidem!

Intrară în curte şi urcară până la catul al patrulea. Cu cât urcai mai sus, cu atât era mai întuneric pe scară. Era aproape unsprezece şi, deşi în acea perioadă a anului la Petersburg nu este noapte adevărată, partea de sus a scării era cufundată în beznă.

Uşiţa afumată din capul scării, de la ultimul cat, era deschisă. Un muc de lumânare lumina camera peste poate de mizeră, lungă de vreo zece paşi; puteai s-o cuprinzi toată dintr-o privire de la intrare. Totul era aruncat claie peste grămadă, mai ales bulendre de-ale copiilor. În fund, într-un colţ, era întins un cearşaf numai găuri, după care se afla probabil patul. În cameră nu se găseau decât două scaune şi un divan nenorocit, cu o muşama pe el, iar în faţa lui – o masă veche de bucătărie, din lemn de brad nevopsit, neacoperită cu nimic. Pe un colţ al mesei, într-un sfeşnic de fier, stătea mucul gata să se stingă al unei lumânări de seu. Familia lui Marmeladov părea să locuiască într-o cameră a ei, nu în cotlonul acela, dar odaia lor era una de trecere. Uşa ce dădea spre celelalte încăperi, sau cuşti, în care era împărţit apartamentul Amaliei Lieppewehsel stătea întredeschisă. De dincolo răzbătea larmă – ţipete şi hohote de râs. Se pare că se jucau cărţi şi se bea ceai. La răstimpuri se făceau auzite cele mai slobode cuvinte.

Raskolnikov o recunoscu imediat pe Katerina Ivanovna. Era o femeie înfiorător de slabă, fină, destul de înaltă şi de zveltă, cu un păr şaten încă splendid şi cu obrajii acoperiţi într-adevăr de pete roşii. Umbla înainte şi-napoi prin odaia aceea mică, cu braţele strânse la piept, cu buzele uscate şi respirând întretăiat. Ochii îi luceau febril, dar privirea lor era tăioasă şi încremenită, iar în lumina tremurătoare a mucului de lumânare ce stătea să se stingă, chipul ei ofticos, agitat, avea ceva nefiresc. Raskolnikov îi dădu cam treizeci de ani şi se gândi că, într-adevăr, nu era de nasul lui Marmeladov. Katerina Ivanovna nu-i văzuse şi nici nu-i auzise. Părea adâncită în gânduri, surdă şi oarbă la tot ce se întâmpla. În cameră era un aer înăbuşitor, dar ea nu deschidea geamul; de pe scară venea un miros urât, dar uşa stătea deschisă; din camerele dinăuntru intrau pe cealaltă uşă, deschisă şi ea, valuri de fum de tutun care o făceau să tuşească, dar nu închidea uşa. Copilul cel mic, o fetiţă de şase ani, dormea pe podea, mai degrabă stând în fund, ghemuită şi cu capul sprijinit de divan. Băieţelul, mai mare cu un an, tremura tot într-un colţ şi plângea. Pesemne tocmai fusese bătut. Fetiţa cea mare, de vreo nouă ani, înăltuţă şi subţirică întocmai ca un chibrit, într-o cămăşuţă ruptă toată şi cu o pelerină veche din postav, care-i rămăsese mică de vreo doi ani şi abia dacă-i ajungea până la genunchi, aruncată peste umerii goi, stătea lângă frăţiorul ei, în colţ, cu un braţ lung şi uscat petrecut pe după gâtul lui. Încerca să-l aline, şoptindu-i întruna ceva ca să nu înceapă iar să scâncească, şi în acelaşi timp o urmărea pe maică-sa cu ochii ei întunecaţi, imenşi, care păreau şi mai mari pe feţişoara ei jigărită şi speriată. Marmeladov, fără să treacă pragul camerei, îngenunchease chiar în uşă şi îl împingea pe Raskolnikov în faţă. Femeia, văzând un necunoscut, se opri năucă dinaintea lui, dar se dezmetici într-o clipă şi păru să se întrebe: „Ăsta ce-o fi căutând aici?“. Însă probabil îşi închipui imediat că trecea prin camera lor ca să ajungă în cea de alături. De îndată ce-şi închipui asta, nu-i mai dădu nici o atenţie, se îndreptă spre uşa de la scară ca s-o închidă şi, brusc, scoase un ţipăt când îşi văzu soţul stând în genunchi în prag.

— A! strigă scoasă din minţi. Te-ai întors, ocnaşule, monstru ce eşti!... Dar banii unde sunt? Ce ai în buzunar, ia să văd! Dar astea nu-s hainele tale! Unde-ţi sunt hainele? Unde-s banii? Spune!

Se năpusti la el să-l caute. Marmeladov desfăcu imediat braţele în lături, ascultător şi supus, ca să-i poată scotoci mai uşor prin buzunare. Dar de bani, nici urmă.

— Unde-s banii? strigă ea. O, Dumnezeule, i-o fi băut pe toţi! Doar mai rămăseseră douăsprezece ruble în cufăr!...

Brusc, ca turbată, îl înşfăcă de păr şi îl trase înăuntru. Marmeladov o ajuta, târându-se spăsit în genunchi după ea.

— Asta-mi dă mulţumire! Nu mă doare, îmi dă mulţumire, sti-ma-te domn! striga târât de păr şi chiar izbit cu fruntea de podea.

Copila care dormea pe jos se trezi şi se porni să plângă. Băieţelul din colţ nu se mai putu stăpâni, începu să tremure, să ţipe şi se aruncă în braţele surorii lui cuprins de o spaimă cumplită, aproape într-o criză convulsivă. Fetiţa cea mare tremura ca varga.

— A băut tot, tot a băut! ţipa disperată sărmana femeie. Iar astea nu-s hainele lui! Sunt lihniţi de foame, lihniţi de foame sunt! (Frângându-şi mâinile, arăta spre copii.) O, blestemată viaţă! Şi dumitale, dumitale nu ţi-e ruşine – se repezi deodată spre Raskolnikov – să vii de la cârciumă! Ai băut cu el, nu-i aşa? Ai băut şi tu cu el! Afară!

Tânărul, tăcând mâlc, se grăbi să plece. Între timp uşa din fund se deschisese larg şi din pragul ei priveau câţiva curioşi. Capete ce râdeau obraznic, cu ţigări şi lulele în gură, acoperite cu tichii, îşi întindeau gâturile. Mai încolo se zăreau câteva siluete cu halate larg desfăcute, lăsând să se vadă o îmbrăcăminte necuviincios de sumară, unele cu cărţi de joc în mâini. Făcură mare haz când Marmeladov, târât de păr, strigă că asta îi dă mulţumire. Începură chiar să păşească în cameră; în cele din urmă, se auzi o voce stridentă, care nu prevestea nimic bun: Amalia Lieppewehsel în persoană îşi croia drum printre ei ca să facă ordine cum ştia ea şi să o sperie pentru a suta oară pe nenorocita femeie, poruncindu-i cu tot felul de ocări să părăsească chiar mâine apartamentul. Pe când ieşea, Raskolnikov mai apucă să vâre o mână în buzunar şi, găsind cei câţiva gologani de aramă rămaşi de la rubla schimbată la cârciumă, îi puse pe furiş pe pervazul ferestrei. Pe urmă, când era deja pe scară, îi păru rău şi se gândi să se întoarcă.

„Poftim ce prostie am făcut, se gândi, doar ei o au pe Sonia, în timp ce mie-mi crapă buza.“ Însă dându-şi seama că nu mai avea cum să-i ia înapoi, flutură din mână şi o luă spre casă. „Dar şi Sonia are nevoie de pomezi, îşi continuă gândul mergând pe stradă şi pufnind sarcastic, curăţenia asta costă bani... Mda! Dar poate că Sonecika nu scoate nici un ban astăzi, că nici aici nu se merge la sigur, e ca şi cu vânătorii de fiare sălbatice sau cu căutătorii de aur... şi-atunci poate că mâine ar fi cu toţii în pom fără banii mei... Vai de tine, Sonia! Halal sursă au reuşit să-şi găsească! Şi se folosesc de ea! Că doar o folosesc deja. Şi s-au obişnuit. Au plâns şi s-au obişnuit. Cu orice se obişnuieşte ticălosul de om!“

Căzu pe gânduri.

— Ei, dar dacă mă înşel? exclamă deodată fără să vrea. Dacă omul nu-i de fapt ticălos, omul în genere, întreg neamul omenesc adică, înseamnă că tot restul sunt doar prejudecăţi care bagă frica în tine şi că nu există nici un fel de oprelişte. Da, aşa trebuie să fie!...

~ III ~

A doua zi se trezi târziu, după un somn agitat, care nu îl întremă. Se sculă plin de fiere, iritat, duşmănos şi îşi privi cu ură cămăruţa. Era o chiţimie de vreo şase paşi în lungime, arătând cum nu se poate mai jalnic cu tapetul ei îngălbenit, plin de praf şi desprins aproape peste tot de pe pereţi, şi atât de scundă, încât numai plăcut nu i-ar fi fost cuiva mai înăltuţ, căci s-ar fi temut întruna să nu dea cu capul de tavan. Mobila se potrivea cu odaia: trei scaune vechi, destul de stricate, o masă vopsită într-un colţ, cu câteva cărţi şi caiete pe ea; praful care le acoperea arăta că nimeni nu mai pusese de mult mâna pe ele; şi, în fine, un divan mare, mătăhălos, ce ocupa aproape tot peretele şi jumătate din lăţimea întregii camere, îmbrăcat cândva în stambă, dar acum zdrenţuit, care-i servea lui Raskolnikov drept pat. De multe ori dormea pe el aşa cum se găsea, fără să se mai dezbrace, fără să aştearnă nimic, acoperit cu paltonul lui vechi şi jerpelit de student, doar pe o pernuţă sub care punea toată lenjeria de corp pe care o avea, curată ori purtată, ca să mai înalţe căpătâiul. În faţa divanului se afla o măsuţă.

Mai jos şi mai rău de-atât ar fi fost greu de ajuns, dar pentru Raskolnikov era chiar bine în actuala sa stare de spirit. Fugise cât putuse de toţi, trăind retras ca o broască-ţestoasă în carapacea ei, şi până şi vederea slujnicei care, trebuind să-l servească, intra din când în când în odaie, îl umplea de fiere şi îl făcea să se crispeze tot. E ceea ce se întâmplă cu unii monomani prea concentraţi asupra unui lucru. Gazda îl tăiase deja de două săptămâni de la masă, dar lui nici nu-i trecea prin minte să se ducă şi să se lămurească cu ea, deşi stătea nemâncat. Nastasia, bucătăreasa şi singura slujnică pe care o avea gazda, era într-un fel bucuroasă de actuala stare de spirit a chiriaşului şi încetase cu totul să mai deretice şi să mai măture în camera lui, abia dacă punea mâna pe mătură o dată pe săptămână, iar atunci dacă se nimerea pe-acolo. Ea îl şi sculase din somn acum.

— Scoală, de ce dormi? strigă stând lângă patul lui. E ceasul zece! Ţi-am adus un ceai. Vrei o ceaşcă? Nu vezi că te-ai jigărit?

Chiriaşul deschise ochii, tresări şi o recunoscu.

— Ce ceai, de la gazdă? întrebă înălţându-se puţin de tot pe sofa cu o figură bolnavă.

— Ce gazdă!

Îi puse în faţă ceainicul ei crăpat, care nu mai era plin, şi două bucăţele galbene de zahăr.

— Uite, Nastasia, zise el scotocind prin buzunar (că dormise îmbrăcat) şi scoţând nişte mărunţiş de aramă, te rog, dă fuga şi cumpără-mi o franzelă. Ia şi de la mezelărie puţin salam, din cel mai ieftin.

— Franzela ţi-o aduc numaidecât, da’ nu vrei nişte borş în loc de salam? Borş bun, de ieri, ţi-am pus deoparte de când l-am făcut, da’ ai venit târziu. E gustos.

După ce-i aduse borşul şi Raskolnikov se apucă să mănânce, Nastasia se aşeză alături de el şi începu să sporovăiască. Era de la ţară şi guralivă foc.

— Praskovia Pavlovna vrea să se plângă de tine la poliţie, zise.

El făcu o strâmbătură.

— La poliţie? Da’ ce vrea?

— Păi, nici nu-i plăteşti şi nici nu te muţi. Doar ştii ce vrea.

— Fir-ar să fie, asta mai lipsea, bombăni el scrâşnind din dinţi, nu, nici că se putea să pice mai prost... E o neghioabă, adăugă cu voce tare. Chiar azi mă duc să vorbesc cu ea.

— O fi ea neghioabă, ca şi mine, dar tu, deşteptule, care zaci ca un sac, pe tine nu te vezi? Ziceai că înainte te duceai să dai lecţii la copii, acu’ de ce nu mai faci nimic?

— Ba fac..., răspunse Raskolnikov tăios şi parcă în scârbă.

— Şi ce faci?

— O muncă.

— Ce muncă?

— Gândesc, răspunse el serios, după o scurtă tăcere.

Nastasia se puse pe râs. Era de felul ei o fire veselă şi, când o făceai să râdă, râdea pe-nfundate, clătinându-se şi săltând din tot trupul, până i se făcea rău.

— Şi-ai gândit de multe parale? reuşi în cele din urmă să îngaime.

— Fără cizme în picioare nu pot să dau lecţii la copii. Dar scuip pe toate astea.

— Nu scuipa în puţ, că s-ar putea să bei din el.

— Pentru lecţii date la copii nu iei mai nimic. Ce să faci cu câteva copeici? continuă el fără nici un chef, răspunzând parcă propriilor gânduri.

— Păi, vrei să faci avere dintr-odată?

El se uită la ea ciudat.

— Da, dintr-odată, răspunse răspicat după o clipă de tăcere.

— Apăi, ia-o mai moale, că mă sperii! Urât te mai uiţi. Mă mai duc ori ba după franzelă?

— Cum vrei.

— Na, c-am uitat! Aseară, când nu erai aici, ţi-a venit o scrisoare.

— Scrisoare? Mie! De la cine?

— De la cine, nu ştiu. Da’ i-am dat poştaşului trei copeici de la mine. Mi le dai înapoi, nu?

— Adu-mi odată scrisoarea, pentru numele lui Dumnezeu, adu-mi-o! strigă Raskolnikov tulburat la culme. Dumnezeule mare!

Un minut mai târziu apăru şi scrisoarea. Da, era de la mama lui, din gubernia R. De îndată ce o luă, păli. Trecuse ceva vreme de când nu mai primise nici o scrisoare, dar acum mai era ceva care făcu să i se strângă inima.

— Nastasia, du-te, pentru numele lui Dumnezeu; uite-ţi alea trei copeici şi ia-o mai repede din loc, pentru numele lui Dumnezeu!

Scrisoarea îi tremura în mână; nu voia să o deschidă de faţă cu ea; voia să rămână singur cu scrisoarea asta. Când Nastasia ieşi, duse iute scrisoarea la buze şi o sărută; pe urmă rămase încă multă vreme cu ochii la adresa de pe plic, la scrisul acela familiar şi drag, mărunt şi puţin aplecat, al mamei, care-l învăţase odinioară să citească şi să scrie. Trăgea de timp; părea chiar să-i fie frică de ceva. În cele din urmă o deschise: era o scrisoare lungă şi groasă, de două loturi2; două coli mari, scrise mărunt de tot.

Dragul meu Rodea, scria mama, uite că sunt deja două luni de când n-am mai stat de vorbă cu tine în scris şi lucrul ăsta mă doare, nici n-am dormit astă-noapte de gânduri. Sunt sigură însă că nu mă ţii de rău pentru tăcerea asta fără voie a mea. Tu ştii cât te iubesc: doar pe tine te avem, Dunia şi cu mine, tu eşti totul pentru noi, toată nădejdea, toată speranţa noastră. Ce-a fost pe capul meu când am aflat că te-ai lăsat deja de câteva luni de universitate, fiindcă nu ai cu ce să te întreţii, şi că ţi-ai pierdut lecţiile şi ce mai câştigai! Cum să te ajut eu cu pensia mea de o sută douăzeci de ruble pe an? Cele cincisprezece ruble pe care ţi le-am trimis acum patru luni le-am luat cu împrumut, după cum ştii şi tu, în contul pensiei, de la un negustor de pe-aici, Afanasi Ivanovici Vahruşin. E un om cumsecade şi chiar era prieten cu tatăl tău. Numai că, dacă i-am dat dreptul să primească pensia în locul meu, a trebuit să aştept să se stingă datoria, iar asta s-a întâmplat abia acum, aşa că n-am putut să-ţi trimit nimic în tot timpul ăsta. Dar acum, slavă Domnului, cred că o să pot să-ţi mai trimit ceva şi, oricum, în clipa asta putem chiar să mulţumim sorţii, lucru pe care mă grăbesc să ţi-l spun şi ţie. În primul şi în primul rând, dacă poţi să-ţi închipui, dragul meu Rodea, uite că se face deja o lună şi jumătate de când sora ta stă cu mine şi de-acum nu ne mai despărţim. Slavă Domnului, chinurile ei au luat sfârşit, dar o să ţi le spun pe toate rând pe rând, să afli cum a fost tot şi ce ţi-am ascuns până acum. Cu două luni în urmă, când mi-ai scris că ai aflat de la cineva că Dunia suferă mult din pricina grosolăniilor din casa familiei Svidrigailov şi mi-ai cerut să-ţi spun exact despre ce e vorba, ce puteam eu să-ţi răspund în scris? Dacă îţi scriam întreg adevărul, erai în stare să laşi totul şi să vii, chiar şi pe jos, că doar îţi cunosc firea şi simţămintele, n-ai fi îngăduit ca sora ta să fie călcată în picioare. Şi eu eram disperată, dar ce puteam să fac? Atunci nu ştiam nici eu tot adevărul. Piedica cea mai mare a fost că Dunia, când a intrat anul trecut în casa lor ca guvernantă, a luat în avans o sută de ruble, cu obligaţia să i se scadă lunar din leafă, aşa că nu a putut pleca până nu şi-a plătit datoria. Suma asta o luase (acum pot să-ţi spun, nepreţuitul meu Rodea) mai mult ca să-ţi trimită ţie cele şaizeci de ruble de care aveai atâta nevoie atunci şi pe care le-ai primit de la noi anul trecut. Noi te-am minţit atunci, ţi-am scris că au fost din nişte bani pe care îi strânsese mai înainte Dunia, însă nu era aşa, iar acum îţi spun tot adevărul, fiindcă, din voia Domnului, totul s-a schimbat pe neaşteptate în bine şi ca să ştii cât de mult te iubeşte Dunia şi ce suflet neasemuit are. Adevărul e că la început domnul Svidrigailov s-a purtat cu ea foarte grosolan, tratând-o necuviincios şi luând-o în râs când stăteau la masă. Dar nu vreau să intru în toate amănuntele astea penibile, nu are rost să te neliniştesc de vreme ce acum s-a sfârşit cu toate astea. Pe scurt, oricât de bine şi cu oricâtă nobleţe s-a purtat cu ea Marfa Petrovna, soţia domnului Svidrigailov, ca şi toţi cei ai casei, Dunecikăi i-a fost foarte greu, mai cu seamă când domnul Svidrigailov se afla, după vechiul său obicei de la regiment, sub influenţa lui Bachus. Şi ce s-a dovedit după aceea? Închipuie-ţi că omul ăsta nesăbuit făcuse de mult timp o pasiune pentru Dunia şi căuta întruna să ascundă lucrul ăsta arătându-se grosolan şi dispreţuitor. Poate chiar îi era ruşine şi se speriase văzându-se, om în vârstă şi tată de familie, că nutreşte speranţe atât de uşuratice, de aceea şi avea ciudă pe Dunia. Însă se prea poate să fi vrut doar ca, prin purtarea grosolană şi ironiile sale, să ascundă faţă de ceilalţi tot adevărul. Dar până la urmă nu s-a mai stăpânit şi a cutezat să-i facă pe faţă Duniei o propunere mârşavă, făgăduindu-i tot felul de recompense şi, pe deasupra, că lasă tot şi pleacă să trăiască împreună cu ea în alt sat ori chiar în străinătate. Poţi să-ţi închipui cât a avut ea de pătimit! Să lase tot şi să plece nu putea, nu doar din pricina banilor pe care îi datora, ci şi ca să o cruţe pe Marfa Petrovna, care putea să intre pe loc la bănuieli, şi atunci ar fi însemnat să semene vrajbă în familie. Dar şi Dunecika ar fi căzut prost, căci s-ar fi ajuns cu siguranţă la scandal. Au mai fost şi multe alte cauze, aşa că Dunia nu s-a putut smulge nicicum mai devreme de şase săptămâni din casa aceea îngrozitoare. Tu ştii bine cum e Dunia, ştii şi cât e de deşteaptă şi ce fire puternică are. Poate să îndure multe şi, până şi în situaţiile cele mai grele află în ea destulă putere sufletească să nu se lase. Nici mie nu mi-a scris absolut tot, ca să nu mă necăjească, cu toate că ne scriam destul de des. Deznodământul a venit însă de la sine. Întâmplarea a făcut ca Marfa Petrovna să-şi audă soţul când încerca s-o înduplece pe Dunia în grădină şi, înţelegând totul pe dos, a dat întreaga vină pe ea, închipuindu-şi că de la ea pornise totul. A avut loc o scenă îngrozitoare, chiar acolo, în grădină: Marfa Petrovna a mers până la a o plesni pe Dunia, n-a vrut să audă nimic, a ţipat o oră întreagă şi în cele din urmă a poruncit ca Dunia să plece chiar atunci, să vină la mine în oraş, şi a trimis-o cu o căruţă simplă de ţară, în care i-au aruncat toate lucrurile, lenjeria şi rochiile, claie peste grămadă, nu împăturite şi împachetate. Pe deasupra a mai început şi o ploaie cu găleata, iar Dunia, umilită şi acoperită de ruşine cum era, a trebuit să meargă şaptesprezece verste într-o căruţă fără coviltir, însoţită de un mujic. Acum gândeşte-te şi tu: ce puteam eu să răspund la scrisoarea primită de la tine în urmă cu două luni şi despre ce puteam să-ţi scriu? Eram deznădăjduită; nu aveam curaj să-ţi scriu adevărul, căci te-aş fi amărât prea rău, ai fi fost prea nefericit şi tulburat şi, oricum, ce puteai să faci tu? Poate doar te-ai fi simţit şi tu nenorocit, în tot cazul Dunecika mi-a interzis; iar să umplu scrisoarea cu fleacuri şi cu te miri ce, când aveam o durere atât de mare în suflet, n-am fost în stare. O lună de zile s-a clevetit prin tot oraşul nostru pe seama poveştii ăsteia şi s-a ajuns până acolo că n-am mai putut să mă duc cu Dunia nici măcar la biserică din pricina privirilor dispreţuitoare, a şuşotelilor şi chiar a comentariilor făcute cu voce tare, de faţă cu noi. Toţi cunoscuţii au început să ne evite, au încetat până şi să ne salute pe stradă şi am aflat, lucru foarte adevărat, că nişte neisprăviţi de negustori şi de conţopişti voiau să ne aducă o ofensă josnică, mânjindu-ne poarta casei cu catran, pentru ca proprietarii să ne ceară să ne mutăm. Totul a pornit de la Marfa Petrovna, care a izbutit s-o învinuiască şi s-o ponegrească pe Dunia în fiecare casă. Ea cunoaşte pe toată lumea din împrejurimi, şi în luna aceea a venit întruna în oraş, iar cum e destul de guralivă şi-i place să povestească despre chestiunile ei de familie şi mai cu seamă să se plângă de soţul ei cui vrei şi cui nu vrei, ceea ce nu e deloc un lucru bun, în scurtă vreme a împrăştiat toată istoria nu numai prin oraş, ci şi prin gubernie. Eu m-am şi îmbolnăvit din pricina asta, dar Dunecika a fost mai tare decât mine şi, dacă ai fi văzut cum a îndurat totul şi cum mă mai mângâia şi mă încuraja! E un înger! Dar, cu îndurarea Domnului, chinurile noastre s-au sfârşit: domnul Svidrigailov şi-a schimbat atitudinea şi, cuprins de căinţă şi de înduioşare pentru soarta Duniei, i-a înfăţişat Marfei Petrovna dovezi complete şi neîndoielnice despre nevinovăţia Dunecikăi: o scrisoare pe care Dunia, încă dinainte să-i surprindă Marfa Petrovna în grădină, se văzuse nevoită să i-o scrie şi să i-o dea, ca să scape de explicaţiile personale şi de întâlnirile pe furiş pe care i le tot cerea el, şi care, când a plecat, a rămas în mâinile domnului Svidrigailov. În acea scrisoare ea îi reproşa, cu toată ardoarea şi cu cea mai mare indignare, purtarea lui lipsită de nobleţe faţă de Marfa Petrovna, aducându-i aminte că era tată şi cap de familie şi spunându-i cât de josnic era din partea lui să chinuie şi să facă nefericită o fată şi aşa nefericită şi lipsită de apărare. Pe scurt, dragă Rodea, scrisoarea era scrisă cu atâta nobleţe şi era atât de mişcătoare, încât am plâns în hohote citind-o şi nici acum n-o pot citi fără să plâng. Pe deasupra, Dunia a avut în apărarea sa şi mărturiile slugilor, care, aşa cum se întâmplă întotdeauna, văzuseră şi ştiau mult mai multe decât îşi închipuia domnul Svidrigailov. Marfa Petrovna a rămas înmărmurită şi „distrusă încă o dată“, după cum a mărturisit chiar ea în faţa noastră, în schimb s-a convins pe deplin de nevinovăţia Dunecikăi, iar a doua zi, duminică, venind la biserică, s-a rugat la Sfânta Fecioară să-i dea putere să îndure această nouă încercare şi să facă ce este de datoria ei. Apoi, direct de la biserică, fără să se mai abată pe nicăieri, a venit la noi, ne-a povestit totul, a plâns amar şi, cu cea mai mare căinţă, a îmbrăţişat-o pe Dunia şi a implorat-o să o ierte. Tot în dimineaţa aceea, fără să mai piardă vreo clipă, direct de la noi, s-a dus pe la toate casele din oraş şi peste tot, spunând cele mai frumoase cuvinte despre Dunecika, şi a confirmat cu lacrimi în ochi nobleţea purtării şi a sentimentelor ei. Mai mult de-atât, le-a arătat tuturor şi le-a citit cu voce tare scrisoarea Dunecikăi către domnul Svidrigailov şi chiar le-a dat-o să o copieze (ceea ce mi se pare deja prea mult). A avut de umblat câteva zile la rând ca să treacă pe la toată lumea din oraş, fiindcă unii începuseră să se simtă jigniţi că altora le dăduse întâietate. Până la urmă s-au făcut programări, aşa că era aşteptată dinainte în fiecare casă şi toţi ştiau că în cutare zi Marfa Petrovna are să fie în cutare loc ca să citească scrisoarea şi la fiecare citire se strângeau încă o dată şi cei care o mai ascultaseră deja de câteva ori la ei acasă ori la alţi cunoscuţi. Părerea mea e că multe, foarte multe, nu-şi aveau rostul, dar asta e firea Marfei Petrovna. Măcar a reabilitat onoarea Dunecikăi şi toată mârşăvia poveştii ăsteia a lăsat o pată de neuitat asupra soţului ei, ca fiind singurul vinovat, încât aproape că mi-e şi milă de el; s-a purtat deja cam prea aspru cu omul acesta nesăbuit. Dunia a început să primească îndată propuneri să dea lecţii în mai multe case, dar le-a refuzat. Dintr-odată, toată lumea s-a pornit să-i arate un respect deosebit. Toate astea au dus, după mine, la întâmplarea aceea neaşteptată care, s-ar putea spune, ne va schimba cu totul soarta. Află, dragă Rodea, că Duniei i-a fost cerută mâna şi că ea a acceptat deja, ceea ce mă grăbesc să-ţi aduc la cunoştinţă. Deşi lucrul ăsta s-a făcut fără să-ţi cerem sfatul, cred că n-o să te superi nici pe ea şi nici pe mine, fiindcă, după cum ai să te lămureşti singur, nu puteam să aşteptăm şi să amânăm până primeam răspunsul tău. Oricum, nefiind aici, n-ai fi putut să-ţi dai seama exact cum stau lucrurile. S-a întâmplat în felul următor. Dumnealui, Piotr Petrovici Lujin, este deja consilier de curte şi rudă pe departe cu Marfa Petrovna, care a şi contribuit mult la asta. La început, şi-a anunţat prin ea intenţia de-a ne cunoaşte, noi l-am primit după cuviinţă, l-am servit cu o cafea, iar a doua zi ne-a trimis o scrisoare prin care îi cerea mâna foarte politicos şi ruga să-i fie dat cât mai repede răspunsul. E un om activ şi foarte ocupat, chiar acum se grăbeşte să plece la Petersburg, pentru că la el contează fiecare minut. Noi, se înţelege, la început nu ne reveneam din uimire, fiindcă toate astea s-au petrecut prea repede şi pe neaşteptate. Ne-am gândit şi ne-am răzgândit toată ziua aceea. E un om de încredere şi cu stare, are două slujbe şi a strâns deja un capital. Ce-i drept, are patruzeci şi cinci de ani, dar e destul de prezentabil şi încă mai poate să placă femeilor, în general este un om serios şi la locul lui, doar puţin cam posac şi cam cu nasul pe sus, aş zice. Dar poate că pare aşa doar la prima vedere. Aşa că te previn, dragul meu Rodea, când te vei întâlni cu dânsul la Petersburg, iar asta se va întâmpla foarte curând, să nu îl judeci pripit şi cu patimă, cum faci tu, dacă la prima vedere nu o să-ţi placă ceva la el. Îţi spun asta pentru orice eventualitate, deşi nu am nici o îndoială că îţi va face o impresie bună. În afară de asta, nu poţi să-ţi dai seama cum este un om decât urmărindu-l mult timp şi cu mare grijă, ca să eviţi părerile preconcepute şi să nu faci greşeli pe care greu le mai poţi îndrepta după aceea. Iar Piotr Petrovici, dacă ne luăm după o mulţime de indicii, este un om cât se poate de onorabil. De la prima vizită ne-a declarat că este un om practic, dar că în multe privinţe împărtăşeşte, cum s-a exprimat chiar el, „convingerile tinerelor noastre generaţii“ şi că este duşmanul oricăror prejudecăţi. A mai spus multe, pentru că pare cam plin de el şi-i place foarte mult să se facă ascultat, dar ăsta nu-i chiar un cusur. Eu, fireşte, n-am înţeles mare lucru, însă Dunia mi-a explicat că, deşi nu e foarte instruit, pare să fie inteligent şi bun la suflet. Tu, Rodea, cunoşti firea surorii tale. E o fată de caracter, cu capul pe umeri, răbdătoare şi generoasă, cu toate că are o inimă înflăcărată, ştiu eu bine. Desigur, nu e o mare iubire, nici din partea ei şi nici din partea lui, dar Dunia, pe lângă faptul că e o fată deşteaptă, are şi un suflet nobil, de înger, şi va socoti de datoria ei să-şi facă fericit soţul, care la rândul lui o să aibă grijă ca ea să fie fericită, de asta nu avem motive să ne îndoim, deşi recunosc că lucrurile s-au petrecut cam repejor. Oricum, el e un om foarte chibzuit şi o să-şi dea singur seama că fericirea lui ca soţ va fi cu atât mai sigură cu cât Dunecika va fi mai fericită. Iar dacă or exista unele nepotriviri de caracter, obiceiuri mai vechi şi chiar idei diferite (lucru ce nu poate fi evitat nici în cele mai fericite căsnicii), Dunecika mi-a spus că în privinţa asta se bizuie pe ea şi că nu are de ce să-şi facă griji, fiindcă ea poate răbda multe, cu condiţia ca relaţiile pe care le vor avea să fie cinstite şi corecte. Ca să-ţi spun drept, la început mi s-a părut şi mie cam tăios, dar poate tocmai pentru că este un om franc, şi nu încape îndoială că este într-adevăr. Bunăoară, când ne-a făcut a doua vizită, după ce primise deja consimţământul ei, a spus în cursul discuţiei că se gândise încă dinainte s-o cunoască pe Dunia să ia o fată cinstită, dar fără zestre, care neapărat să ştie deja ce-i sărăcia, fiindcă, după cum explica el însuşi, soţul nu trebuie să-i fie obligat cu nimic soţiei şi e mult mai bine ca soţia să vadă în soţul ei un binefăcător. Trebuie să adaug că el s-a exprimat ceva mai delicat şi mai blând decât îţi spun eu în scris, însă am uitat cuvintele lui exacte, n-am reţinut decât ideea şi, în afară de asta, a spus-o fără nici o intenţie, a fost clar că i-a scăpat în focul conversaţiei, fiindcă pe urmă s-a străduit să îndrepte şi să îndulcească lucrurile; mie mi s-a părut totuşi cam dur, i-am şi spus după aceea Duniei. Dar ea mi-a răspuns, chiar cu oarecare ciudă, că „vorbele nu sunt fapte“, ceea ce e cât se poate de adevărat. Înainte să ia o hotărâre, Dunecika n-a dormit toată noaptea şi, crezând că eu dorm, s-a dat jos din pat şi a umblat toată noaptea de colo-colo prin cameră; în cele din urmă a îngenuncheat şi s-a rugat mult şi fierbinte în faţa icoanei, iar dimineaţă m-a anunţat că s-a hotărât.

Cum spuneam, Piotr Petrovici pleacă neîntârziat la Petersburg, unde are treburi importante şi vrea să-şi deschidă pe deasupra un birou public de avocatură. El se ocupă de multă vreme de tot felul de pricini şi chiar deunăzi a câştigat un proces important. De aceea se şi duce la Petersburg, fiindcă are o treabă importantă la senat. Aşa că, dragă Rodea, îţi poate fi şi ţie de mare folos, în toate cele, iar Dunia şi cu mine ne-am gândit că ai putea să-ţi începi încă de pe-acum viitoarea carieră şi să consideri că soarta ta e deja asigurată. O, de-ar fi într-adevăr aşa! Ar fi un noroc atât de mare, că ar trebui să vedem în el nici mai mult, nici mai puţin decât un semn că Atotputernicul şi-a pogorât mila asupra noastră. Dunia numai la asta visează. Noi am riscat deja să-i spunem câteva cuvinte despre asta lui Piotr Petrovici. El s-a arătat rezervat şi ne-a răspuns că, întrucât el nu se poate descurca fără secretar, desigur mai bine plăteşte o leafă unei rude decât unui străin, dar asta numai dacă se dovedeşte capabil de funcţie (tocmai tu să nu te dovedeşti capabil!), însă imediat şi-a exprimat îndoiala că studiile tale universitare îţi vor lăsa răgaz pentru ce este de făcut la biroul său. Deocamdată, discuţia s-a încheiat aici, dar Dunia nu mai are acum alt gând. De câteva zile pare cuprinsă de febră şi a pus deja la cale un plan, ca tu să ajungi pe urmă tovarăş şi chiar asociat al lui Piotr Petrovici în treburile lui avocăţeşti, mai ales că urmezi chiar Facultatea de Drept. Eu, Rodea, sunt întru totul de acord cu ea şi îi împărtăşesc planurile şi speranţele, căci le socotesc pe deplin realizabile. În ciuda ezitării lui Piotr Petrovici, foarte explicabilă acum (fiindcă el nu te cunoaşte încă), Dunia este ferm convinsă că buna ei influenţă asupra soţului o va ajuta să izbândească, nu se îndoieşte câtuşi de puţin. Bineînţeles că ne-am ferit să-i pomenim lui Piotr Petrovici vreo vorbă despre aceste visuri de viitor ale noastre, mai ales despre speranţa de a-i deveni asociat. El e un om practic şi ar putea primi toate astea cu răceală, căci i s-ar putea părea doar simple visuri. Nici eu şi nici Dunia n-am suflat încă vreo vorbă despre marea noastră speranţă că ne va ajuta să te susţinem cu bani câtă vreme vei studia la universitate; în primul rând, pentru că asta are să se întâmple după aceea de la sine şi, fără doar şi poate, are s-o propună chiar el, lăsând deoparte vorbele de prisos (căci n-ar putea să-i refuze Dunecikăi acest lucru), cu atât mai mult cu cât tu poţi să devii mâna lui dreaptă la birou şi să primeşti acest sprijin nu ca pe o binefacere, ci ca pe un salariu meritat. Aşa doreşte Dunecika să aranjeze lucrurile, iar eu sunt întru totul de acord cu ea. În al doilea rând, n-am spus nimic pentru că doresc foarte mult ca, atunci când o să ne întâlnim cu toţii, să fii pe picior de egalitate cu el. Când Dunia i-a vorbit plină de entuziasm despre tine, i-a răspuns că, pentru a putea judeca un om, trebuie să-l cunoşti mai întâi tu însuţi şi cât mai îndeaproape şi că îşi ia îngăduinţa să-şi formeze propria părere după ce are să te cunoască. Ştii, nepreţuitul meu Rodea, din anumite motive (care, de altfel, nu au nici o legătură cu Piotr Petrovici, ci pur şi simplu sunt nişte toane de-ale mele femeieşti, dacă nu chiar bătrâneşti), mi se pare că aş face mai bine ca după căsătoria lor să stau singură, ca şi acum, nu împreună cu ei. N-am nici o îndoială că va avea nobleţea şi delicateţea să mă invite chiar el şi că-mi va propune să nu mă despart de fiica mea, iar dacă nu a luat vorba despre asta până acum, e pentru că lucrul ăsta se înţelege de la sine; dar eu n-am să primesc. Am observat nu o dată în viaţa mea că soţii nu-şi prea au la inimă soacrele, iar eu nu numai că nu vreau să fiu o povară pentru nimeni, câtuşi de puţin, doresc să fiu liberă câtă vreme mai am bucăţica mea de pâine şi copii ca tine şi ca Dunia. Dacă va fi cu putinţă, am să mă aranjez pe undeva pe lângă voi doi, pentru că, Rodea, lucrul cel mai plăcut l-am păstrat pentru sfârşitul scrisorii: află, dragul meu copil, că e posibil să fim din nou împreună cu toţii şi să ne îmbrăţişăm toţi trei după o despărţire de trei ani! E deja hotărât în mod sigur ca Dunia şi cu mine să plecăm la Petersburg, când anume, nu ştiu, dar în orice caz foarte, foarte curând, poate chiar într-o săptămână. Totul depinde de Piotr Petrovici, care ne va da de ştire de îndată ce se va instala cât de cât la Petersburg. Din anumite motive, vrea să grăbească pe cât se poate ceremonia nunţii şi chiar, dacă va fi posibil, să facă nunta în post, iar dacă nu va reuşi din pricina timpului prea scurt, atunci imediat după Sfânta Maria. O, ce fericire va fi pentru mine să te strâng la piept! Dunia nu mai poate de bucurie gândindu-se la revederea cu tine şi odată a spus chiar în glumă că, de-ar fi numai pentru asta, tot l-ar lua pe Piotr Petrovici. E un înger. Nu-ţi scrie acum nimic, ci mă roagă doar să-ţi spun că are atâtea, atâtea, de vorbit cu tine şi că acum n-ar putea nici să pună mâna pe toc, fiindcă nu reuşeşti să spui nimic în câteva rânduri şi n-ai face altceva decât să te tulburi; mi-a dat poruncă să te îmbrăţişez strâns de tot şi să-ţi trimit mii de sărutări. Cu toate că s-ar putea să ne vedem foarte curând, zilele astea îţi voi trimite nişte bani, cât de mulţi voi putea. Acum, când a aflat toată lumea că Dunia se mărită cu Piotr Petrovici, mi-a crescut deodată creditul şi ştiu sigur că Afanasi Ivanovici mi-ar da acum chiar şi şaptezeci şi cinci de ruble în contul pensiei, aşa că e posibil să-ţi trimit douăzeci şi cinci sau chiar treizeci de ruble. Ţi-aş trimite mai mult, dar mi-e frică să nu rămân fără bani pentru cheltuielile noastre de călătorie; fiindcă, deşi Piotr Petrovici a fost atât de cumsecade şi a luat asupra lui o parte din cheltuieli, adică s-a oferit să ne trimită înainte, pe socoteala lui, bagajele şi un cufăr mare (nu ştiu cum, prin nişte cunoscuţi de-ai săi), trebuie totuşi să avem în vedere şi sosirea la Petersburg, unde nu ne putem înfăţişa fără un ban, măcar în primele zile. De altfel, Dunia şi cu mine am socotit totul, până la ultima copeică, şi ne-am dat seama că drumul nu o să coste mult. De la noi până la calea ferată sunt doar nouăzeci de verste şi, ca să fim sigure, am tocmit deja surugiu un mujic pe care îl cunoaştem; iar de-acolo o să ne ducem foarte frumos cu clasa a treia. Astfel, poate o să izbutesc să-ţi trimit nu douăzeci şi cinci, ci treizeci de ruble, mai mult ca sigur. Dar gata: am umplut deja două coli şi nu mai am loc; ţi-am spus toată povestea noastră; ei, şi câte evenimente nu s-au adunat! Iar acum, nepreţuitul meu Rodea, până la apropiata noastră revedere te îmbrăţişez şi îţi trimit binecuvântarea mea de mamă. Să o iubeşti pe Dunia, sora ta, Rodea; să o iubeşti aşa cum te iubeşte ea şi să ştii că ea te iubeşte mai presus de toate, mai presus decât pe ea însăşi. E un înger, iar tu, Rodea, eşti totul pentru noi, toată nădejdea şi speranţa noastră. Dacă tu vei fi fericit, atunci vom fi şi noi. Rodea, te mai rogi la Dumnezeu, mai crezi în bunătatea Făcătorului şi Mântuitorului nostru ca înainte? Dacă da, mă voi ruga pentru tine. Mă tem în inima mea să nu fi căzut pradă lipsei de credinţă care e la modă în ultimul timp. Aminteşte-ţi, dragul meu, cum îţi gângureai rugăciunile pe genunchii mei când erai mic şi tatăl tău mai trăia încă şi cât de fericiţi eram cu toţii! Cu bine, sau mai degrabă pe curând! Te îmbrăţişez strâns, strâns de tot şi te sărut de mii de ori.

A ta până la moarte,

Pulheria Raskolnikova

Aproape tot timpul cât citise scrisoarea, de la început până la sfârşit, Raskolnikov îşi simţise faţa udă de lacrimi; când termină însă, chipul îi era livid şi schimonosit de spasme, iar un zâmbet nefiresc, amar şi rău îi flutura pe buze. Îşi lăsă capul pe perna murdară şi roasă şi chibzui, chibzui îndelung. Inima îi bătea cu putere şi gândurile i se învălmăşeau. În cele din urmă simţi că nu mai are nici aer, nici loc în cămăruţa aceea îngustă care aducea cu un dulap ori cu un cufăr. Ochii şi mintea lui tânjeau după spaţiu. Îşi luă pălăria şi ieşi, de data asta fără să-i mai fie frică să nu întâlnească pe cineva pe scară; uitase cu totul de teama sa. Se îndreptă spre Vasilievski Ostrov străbătând bulevardul V., grăbit de parcă plecase după treburi, dar mergând după obiceiul lui, fără să vadă pe nimeni, mormăind frânturi de cuvinte sau chiar vorbind singur cu voce tare, spre marea uimire a trecătorilor. Mulţi îl crezură beat.

2 Veche unitate de măsură pentru greutate, egală cu 12,8 grame, folosită în Rusia ţaristă.

~ IV ~

Scrisoarea mamei fusese un chin, însă în ceea ce priveşte chestiunea esenţială, lucrurile i se păruseră absolut clare încă din timp ce o citea. Erau deja hotărâte în mintea lui, hotărâte definitiv: „Cât voi trăi eu, căsătoria asta nu va avea loc, domnul Lujin poate să se ducă dracului!“.

„Treaba e limpede, mormăi în sinea lui, rânjind şi bucurându-se dinainte, cu ură, de izbânda hotărârii. Nu, măicuţă, nu, Dunia, nu mă duceţi voi pe mine! Ba se mai şi scuză că nu mi-au cerut sfatul şi că au hotărât fără mine! Cum de nu! Îşi închipuie că lucrurile sunt deja bătute-n cuie; ei, lasă, o să vedem noi dacă sunt sau nu! Auzi scuză: Vezi matale, aşa un om de ocupat este Piotr Petrovici, aşa de ocupat este dumnealui, că nici să se însoare nu poate decât în poştalion ori pe calea ferată. Nu, Dunecika, lucrurile alea, atâtea şi atâtea, pe care te pregăteşti să mi le spui, le văd şi le ştiu; ştiu şi la ce te-ai gândit toată noaptea umblând prin odaie, şi pentru ce te-ai rugat dinaintea icoanei Maicii Domnului din Kazan, în dormitorul mamei. E greu să urci Golgota. Hm... Vasăzică e hotărât definitiv: binevoieşti să te măriţi, Avdotia Romanovna, cu un om de afaceri, un om practic, care are averea lui (are deja averea lui, e mai bine aşa, mai convingător), care are două slujbe şi împărtăşeşte convingerile tinerelor noastre generaţii (aşa scrie mama) şi «pare să fie bun», cum zice chiar Dunecika. Acest pare le întrece pe toate! Şi aceeaşi Dunecika se mărită în baza acestui pare! Splendid! Splendid!

...Aş fi curios să ştiu, de ce mi-o fi scris mama despre «tinerele noastre generaţii»? Doar pentru caracterizarea personajului sau cu intenţia de-a mă îmbuna în privinţa domnului Lujin? Ce şmechere! Şi-aş vrea să mai ştiu un lucru: cât de sincere au fost una cu alta în ziua şi în noaptea aceea şi în timpul care a urmat? Oare şi-au spus totul pe faţă sau şi-au dat seama amândouă că simţeau şi gândeau la fel, că vorbele erau de prisos şi că riscau să le ia gura pe dinainte? Probabil, în bună parte, chiar aşa a fost; se vede şi din scrisoare; mamei i s-a părut cam tăios şi în naivitatea ei s-a apucat să-i împărtăşească Duniei observaţiile ei. Iar ea, se-nţelege, s-a supărat şi a răspuns «cu ciudă». Cred şi eu! Cine nu s-ar înfuria când treaba e clară fără toate întrebările astea naive şi când hotărârea a fost luată, aşa că la ce bun să mai vorbeşti! Şi de ce-mi scrie ea mie: «Să o iubeşti pe Dunia, Rodea, că ea te iubeşte mai presus decât pe ea însăşi»? Nu cumva în taină o mustră conştiinţa că a acceptat ca fiica să se jertfească pentru fiu? «Tu eşti toată speranţa noastră...» O, mamă...!“

Furia clocotea tot mai tare în el şi, dacă l-ar fi întâlnit atunci pe domnul Lujin, l-ar fi omorât cu siguranţă!

„Hm, e drept, continuă urmând firul gândurilor care i se învălmăşeau în cap, e drept că pentru a cunoaşte un om trebuie «să-l urmăreşti mult timp şi cu mare grijă», cu domnul Lujin este însă clar. Esenţial e că este «un om de afaceri şi că pare bun la suflet», ca să vezi, a luat asupra lui trimiterea bagajelor, cufărul cel mare este dus pe socoteala lui! Păi nu e bun? Iar ele amândouă, logodnica şi mama ei, tocmesc un mujic cu o căruţă cu rogojină pe ea (cum am călătorit şi eu)! Că doar nu sunt decât nouăzeci de verste, «şi o să ne ducem foarte frumos cu clasa a treia», vreo mie de verste! Chiar aşa, te întinzi cât ţi-e plapuma; dar dumneata, domnule Lujin, dumneata n-ai nimic de zis? Că despre logodnica dumitale e vorba... Şi nu se poate să nu ştii că mama ei împrumută banii de drum în contul pensiei. Sigur, e vorba de o tranzacţie comercială obişnuită, o afacere pe bază de avantaj reciproc şi de contribuţie egală, deci cheltuielile sunt şi ele juma-juma; frate, frate, dar brânza-i pe bani, cum se spune. Chiar şi aşa, tot le-a fraierit niţel omul de afaceri: bagajul nu costă cât drumul lor, s-ar putea să nu coste chiar nimic. Oare ele două nu văd ori nu vor să vadă? Spun că sunt mulţumite! Şi când te gândeşti că astea nu sunt decât floricelele şi că adevăratele roade abia urmează! Dar nu zgârcenia, nu meschinăria sunt cele mai grave, ci tonul întregii afaceri. Ăsta o să fie tonul după nuntă, e o prevestire... Iar mama de ce o irosi banii? Cu ce o să ajungă la Petersburg? Cu trei ruble ori două «foi», cum zice... bătrâna aia... Hm! Şi cu ce trage ea nădejde să trăiască la Petersburg după aceea? Fiindcă trebuie să-şi fi dat seama că, din anumite motive, n-o să poată sta cu Dunia după căsătoria ei, nici măcar în primele luni. Fără îndoială, omul nostru bun la suflet a scăpat o vorbă, dându-i de înţeles acest lucru, deşi mama se apără din toate puterile: «Dar eu n-am să primesc». Pe ce se bizuie atunci? Pe pensia de o sută douăzeci de ruble din care are de scăzut datoria către Afanasi Ivanovici? O să mai împletească nişte brobojoare, o să mai coasă nişte manşete, stricându-şi ochii bătrâni. Dar brobojoarele nu adaugă decât douăzeci de ruble pe an la cele o sută douăzeci, doar ştiu bine. Deci ele îşi pun totuşi nădejdea în sentimentele nobile ale domnului Lujin: «O să ne ofere chiar el, o să ne întrebe». O să-şi dea drumul la buzunar! Dar aşa e întotdeauna cu aceste minunate firi schilleriene: până-n ultima clipă văd omul în cele mai frumoase culori, până-n ultima clipă văd numai binele din el, nu răul; chiar dacă presimt că medalia are şi un revers, nu vor să recunoască dinainte adevărul pentru nimic în lume; resping până şi gândul la aşa ceva; se apără din toate puterile de adevăr până-n clipa când omul pe care l-au pictat în cele mai frumoase culori le trage clapa cu mâna lui. Aş fi curios să ştiu dacă domnul Lujin are vreo decoraţie? Pun rămăşag că poartă la butonieră Ordinul Sfânta Ana şi că şi-l pune când ia masa pe la antreprenori şi negustori. Poate o să şi-l pună şi la nuntă! Dar ia mai ducă-se dracului!...

Bun, aşa-i mama, Dumnezeu s-o binecuvânteze, n-o mai schimbi, dar Dunia la ce s-o fi gândind? Dunecika dragă, ştiu eu cine-mi eşti, doar aveai deja douăzeci de ani când ne-am văzut ultima dată, ştiu ce fire ai matale. Mama scrie că «Dunecika poate să îndure multe». Asta ştiam şi eu. Încă de-acum doi ani şi jumătate, iar de doi ani şi jumătate tocmai la asta mă gândesc, că «Dunecika poate să îndure multe». De vreme ce a fost în stare să-l suporte pe domnul Svidrigailov, cu toate consecinţele de rigoare, înseamnă că într-adevăr poate să îndure multe. Iar acum îşi închipuie, ea şi mama, că şi pe domnul Lujin îl poate suporta, cu teoria lui că sunt de preferat soţiile scoase din mizerie şi soţii binefăcători, expusă încă de la prima întâlnire. Bun, să zicem că «i-a scăpat», deşi e un om rezonabil (dar se prea poate să nu-i fi scăpat deloc, ci să fi vrut să pună lucrurile la punct cât mai repede), dar Dunia, Dunia la ce s-o fi gândind? Doar îi e clar ce fel de om este şi trebuie să împartă viaţa cu el. Or ea, mai degrabă ar trăi numai cu pâine neagră şi apă decât să-şi vândă sufletul şi nici nu şi-ar da principiile morale pe confort: nici pentru întreg landul Schleswig-Holstein nu le-ar da, darămite pentru domnul Lujin! Nu, nu-i felul Duniei, după câte ştiu eu... şi în mod sigur nu s-a schimbat! Ce să mai vorbim, viaţa la Svidrigailovi nu e uşoară! Nu e uşor să colinzi guberniile servind ca guvernantă pentru două sute de ruble, dar ştiu bine că soră-mea mai degrabă ar munci ca un negru pe plantaţie ori ca un lituanian la stăpânul neamţ din Ostsee decât să-şi pângărească sufletul şi demnitatea morală legându-se pentru totdeauna de un om pe care nu-l respectă şi cu care nu are nimic în comun, doar ca să-i fie ei bine. Nici de-ar fi domnul Lujin făcut din aur curat sau dintr-un diamant tăiat dintr-o bucată nu s-ar învoi să-i fie ţiitoare cu cununie! Atunci de ce primeşte? Care-i motivul? Cum se explică misterul? Treaba e clară: pentru ea, pentru bunăstarea ei, nu s-ar vinde nici să ştie că moare, dar pentru altul s-ar vinde! Pentru cineva drag, pentru cineva iubit, e gata să se vândă! Asta e cheia misterului: pentru fratele ei, pentru mama ei se va vinde! Se va vinde în întregime! O, dacă este nevoie, ne înăbuşim orice sentiment moral; scoatem totul – libertatea, liniştea, până şi conştiinţa –, totul, totul la vânzare. Ducă-se pe apa sâmbetei viaţa noastră! Numai să fie fericite fiinţele pe care le iubim. Ba mai mult, ne inventăm şi o cazuistică proprie, învăţăm să gândim ca iezuiţii şi, pentru o vreme, reuşim chiar să ne liniştim şi să ne convingem singuri că e de datoria noastră, că totul e pentru un scop bun. Aşa suntem noi, e limpede ca lumina zilei. E clar că nu-i vorba de nimeni altul decât de Rodion Romanovici Raskolnikov, el este pe primul plan. Păi cum, când ea poate să-i aranjeze fericirea, să-l ţină la universitate, să-l facă asociat la birou, să-i asigure viitorul; poate mai târziu va fi un om bogat, stimat, respectat, ba mai ştii, la capătul vieţii va fi un om cu renume! Dar mama? Ei, doar e vorba de Rodea, nepreţuitul ei Rodea, primul ei născut! Cum să nu jertfeşti pentru un asemenea prim născut o asemenea fiică! O, dragi suflete nedrepte! Ei bine, pentru el nu s-ar da în lături să accepte până şi soarta Sonecikăi! Sonecika, Sonecika Marmeladova, veşnica Sonecika, cea care va trăi cât lumea! Dar aţi cântărit bine sacrificiul, amândouă? Da ori ba? Vă stă în putere? E util? Are vreun sens? Ştii oare, Dunecika, că soarta Sonecikăi nu e cu nimic mai prejos decât viaţa cu domnul Lujin? «De dragoste nu poate fi vorba», scrie mama. Dar dacă, în afară de dragoste, nici de respect nu poate fi vorba, ba dimpotrivă, există deja scârbă, dispreţ, aversiune, atunci ce se întâmplă? Atunci pesemne că trebuie «respectată curăţenia». Păi nu? Pricepeţi voi, pricepeţi voi într-adevăr ce înseamnă această curăţenie? Pricepeţi voi că de fapt curăţenia lui Lujin e totuna cu a Sonecikăi, dacă nu chiar mai rea, mai mârşavă, mai josnică, fiindcă mata, Dunecika, te gândeşti într-un fel la bunăstare, pe când în cazul ei e vorba pur şi simplu de-a muri sau nu de foame! Scump, tare scump costă curăţenia asta, Dunecika! Şi dacă până la urmă n-ai să poţi îndura, dacă o să te căieşti? De câtă amărăciune vei avea parte atunci, de câtă durere, de câte afuriseli şi lacrimi vărsate pe-ascuns, că tu nu eşti vreo Marfa Petrovna! Şi ce va fi cu mama? Că ea e neliniştită şi se zbuciumă de pe-acum, darămite când o să-i fie totul limpede? Dar cu mine?... Ce-aţi crezut voi despre mine? Nu vreau sacrificiul vostru, Dunecika, nu-l vreau, mamă! Nu, n-o să se întâmple lucrul ăsta cât sunt eu în viaţă! Nu accept!“

Brusc, se dezmetici din gânduri şi se opri.

„N-o să se întâmple? Şi ce-o să faci ca să-l împiedici? O să-l interzici? Dar cu ce drept, mă rog? Ce poţi să le promiţi la rândul tău ca să capeţi acest drept? Că le vei dedica toată viaţa ta, tot viitorul tău, când îţi vei termina studiile şi îţi vei găsi un post? Am mai auzit toate astea, nu sunt decât gogoşi, dar acum? Acum trebuie făcut ceva, acum, pricepi? Şi tu ce faci acum? Trăieşti pe spinarea lor. Fac rost de bani pentru tine punând zălog pensia de o sută de ruble şi leafa domnilor Svidrigailov. Cum o să le aperi tu, viitor milionar, Zeus care dispui de soarta lor, de Svidrigailovi ori de Afanasi Ivanovici Vahruşin? Peste zece ani? În zece ani mama ta o să orbească de-atâta împletit la brobojoare şi de-atâta plâns, iar din pricina postului o să se topească pe picioare; şi sora ta? Ei, ia gândeşte-te, cu sora ta ce-o să fie peste zece ani ori în ăştia zece ani? Nu ghiceşti deloc?“

Se chinuia singur, învrăjbindu-şi sufletul cu asemenea întrebări şi aflând în asta chiar un soi de voluptate. De altminteri, ele nu erau deloc noi, nu se iviseră acum, ci erau vechi, dureroase, familiare. Începuseră încă demult să-i tulbure şi să-i macine sufletul. Demult, tare demult, când se născuse într-însul toată durerea asta de-acum, apoi crescuse, se adunase, iar în vremea din urmă se copsese şi se concentrase, luând forma unei întrebări sinistre, sălbatice şi fantastice, care-i tortura sufletul şi mintea, cerându-şi întruna răspunsul. Acum scrisoarea mamei îl lovise ca un trăsnet. Era clar că trebuia să înceteze cu suferinţa pasivă şi cu lamentările, că nu era momentul să mediteze la întrebări fără răspuns, ci trebuia să facă negreşit ceva, chiar acum, şi cât mai repede. Trebuia să ia o hotărâre cu orice preţ, oricare-ar fi ea, sau...

— Sau să renunţ de tot la viaţă! strigă deodată surescitat. Să accept supus soarta aşa cum e, o dată pentru totdeauna, şi să înăbuş în mine tot, renunţând la orice drept de a face ceva, de a trăi şi de a iubi!

„Înţelegeţi, înţelegeţi dumneavoastră, bunul meu domn, ce înseamnă să nu mai ai unde să te duci? îi veni dintr-odată în minte întrebarea de ieri a lui Marmeladov. Fiindcă orice om trebuie să aibă unde să se ducă...“

Brusc, tresări: îi trecuse fulgerător prin minte gândul de ieri. Dar nu din pricina acestui gând tresărise. Doar ştia, presimţise că o să revină, şi deja îl aştepta; dar gândul nu era chiar cel de ieri. Deosebirea era următoarea: cu o lună mai devreme şi până şi ieri, gândul acela nu era decât un vis, iar acum... acum se ivise deodată sub o formă nouă, ameninţătoare şi cu totul misterioasă şi devenise dintr-odată conştient de asta... Parcă îi căzu ceva în cap şi i se făcu negru înaintea ochilor.

Se uită grăbit în jur, căutând parcă ceva. Simţea nevoia să se aşeze şi se uită după o bancă; tocmai străbătea bulevardul K. Se zărea o bancă în faţă, la vreo sută de paşi. Se îndreptă spre ea cât putu de repede, dar pe drum trecu printr-o mică peripeţie care îi captă pentru câteva minute întreaga atenţie.

Uitându-se în direcţia băncii, văzu o femeie care mergea la vreo douăzeci de paşi în faţa lui, dar în primul moment nu-i dădu nici o atenţie, cum nu dăduse nici până atunci la nimic. I se întâmplase de multe ori să ajungă acasă şi să nu-şi amintească absolut deloc pe unde mersese, deja se obişnuise cu asta. Dar femeia aceasta avea în ea ceva straniu, care îţi sărea în ochi de la prima privire, şi atenţia începu să-i fie atrasă treptat de ea, mai întâi împotriva voinţei lui şi parcă în ciuda lui, pe urmă din ce în ce mai puternic. Vru dintr-odată să înţeleagă: ce era atât de straniu la femeia aceea? Mai întâi, părea să fie o fată foarte tânără şi mergea pe arşiţa aceea cu capul gol, fără umbrelă şi fără mănuşi, dând din mâini cumva caraghios. Purta o rochiţă dintr-o mătase uşoară, dar pusă cam anapoda, mai mult descheiată, iar în spate, la talie, chiar unde începea fusta, era ruptă; o ditamai bucata din ea era sfâşiată şi atârna bălăngănindu-se. Avea o băsmăluţă prinsă în jurul gâtului gol, însă îi stătea cumva strâmb, într-o parte. Şi pentru ca tabloul să fie complet, fata mergea şovăielnic, poticnindu-se şi chiar clătinându-se în toate direcţiile. Această întâlnire reuşi să acapareze de-a binelea atenţia lui Raskolnikov. O prinse din urmă chiar în dreptul băncii, dar odată ajunsă acolo, ea se prăvăli într-un capăt, îşi lăsă capul pe spetează şi închise ochii, părând sfârşită de oboseală. Uitându-se atent la ea, îşi dădu seama pe loc că era beată. Era o privelişte atât de stranie şi de uluitoare, încât se întrebă chiar dacă nu se înşela. Avea în faţa lui o feţişoară tânără de tot, la vreo şaisprezece ani, dacă nu chiar cincisprezece, micuţă, blonduţă, drăguţă, dar aprinsă toată şi parcă uşor buhăită. Părea că deja nu prea mai ştia de ea; îşi pusese un picior peste celălalt, expunându-l mai mult decât se cuvenea şi, după cât se vedea, nu prea îşi dădea seama că se afla pe stradă.

Raskolnikov nu se aşeză, dar nici nu se îndură să plece, ci stătea nedumerit în faţa ei. Bulevardul acela nu era niciodată prea populat, dar acum, la ora două şi pe căldura aceea, nu se zărea aproape nimeni. Şi totuşi, la marginea trotuarului, la vreo cincisprezece paşi depărtare, se oprise un domn care, din câte se vedea, tare ar mai fi dorit să se apropie şi el de fată cu anumite scopuri. Pesemne că o văzuse şi el de departe şi o urmărise, dar Raskolnikov îi încurca socotelile. Îi arunca nişte priviri chiorâşe, încercând totodată să treacă neobservat, şi aştepta nerăbdător să se poată apropia după plecarea zdrenţărosului aceluia afurisit. Gândurile lui erau clare. Domnul avea vreo treizeci de ani, era gras, îndesat, rumen, cu buze roz şi mustăcioară, şi îmbrăcat foarte elegant. Pe Raskolnikov îl apucă furia şi simţi brusc nevoia să-l jignească pe filfizonul acela gras. Lăsă pentru o clipă fata şi se apropie de el.

— Hei, Svidrigailov! Îţi trebuie ceva? strigă strângând pumnii şi rânjind, spumegând de ură.

— Asta ce vrea să însemne? întrebă sever domnul, încruntând din sprâncene şi arătându-şi uimirea pe un ton superior.

— Să te cari!

— Cum îndrăzneşti, canalie!

Îşi agită cravaşa. Raskolnikov se repezi la el cu pumnii, fără să mai ţină seamă că domnul cel îndesat se putea descurca şi cu doi ca el. Dar, chiar în clipa aceea, cineva îl înhăţă cu putere pe la spate; vardistul, căci el era, se postă ca un zid între ei.

— Gata, domnilor, binevoiţi să nu vă bateţi în locuri publice. Dumneata ce vrei? Cine eşti? i se adresă cu asprime lui Raskolnikov, cercetându-i din ochi zdrenţele.

Raskolnikov îl privi atent. Avea un chip brav de soldat, cu mustăţi şi favoriţi cărunţi şi cu o privire plină de bun-simţ.

— Exact de dumneavoastră aveam nevoie, strigă apucându-l de braţ. Eu sunt un fost student, Raskolnikov... Asta o spun şi pentru dumneata, i se adresă el domnului, dar haideţi cu mine, să vă arăt ceva...

Şi apucându-l pe vardist de braţ, îl trase spre bancă.

— Uitaţi-vă, vedeţi, e beată turtă, adineauri mergea pe bulevard; cine ştie ce-o fi cu ea, dar nu pare de meserie. Mai mult ca sigur au îmbătat-o pe undeva şi au batjocorit-o... prima oară... înţelegeţi? Iar apoi i-au dat drumul pe stradă. Uitaţi-vă la rochia ei ruptă, uitaţi-vă cum e pusă pe ea: au îmbrăcat-o, nu s-a îmbrăcat singură, e îmbrăcată anapoda, de nişte mâini nepricepute, bărbăteşti. Se vede. Acum uitaţi-vă aici: pe fantele ăsta, cu care era să mă bat, nu-l cunosc deloc, tot pentru prima oară îl văd şi pe el; dar a zărit-o şi el încă de pe drum, şi-a dat seama că e beată şi nu mai ştie de ea, iar acum vrea cu tot dinadinsul să se apropie şi s-o înhaţe, în halul în care e, şi s-o ducă cine ştie unde... Exact aşa stau lucrurile, puteţi să mă credeţi, nu mă înşel. L-am văzut bine cum se uita la ea şi o urmărea, numai că i-am stricat eu socotelile şi acum aşteaptă să plec. Uitaţi, s-a tras mai la o parte şi, chipurile, îşi răsuceşte o ţigară... Cum să facem să i-o smulgem din gheare? Cum s-o ducem acasă. Gândiţi-vă!

Sergentul pricepu imediat şi începu să chibzuiască. În privinţa domnului celui gras totul era cât se poate de clar, mai rămânea fetiţa. Se aplecă asupra ei ca s-o vadă mai de-aproape şi o milă sinceră i se citi pe chip.

— Vai, ce păcat! zise dând din cap. Pare încă un copil. Au batjocorit-o, aşa e. Ascultă, domnişoară, începu să strige la ea, unde locuieşti?

Fata deschise nişte ochi obosiţi şi tulburi, se uită cu o privire prostită la cei care îi vorbeau şi flutură din mână.

— Ascultă, spuse Raskolnikov, uite (se scotoci prin buzunar şi scoase douăzeci de copeici; bine că le avea), uite, ia o trăsură şi dă-i birjarului adresa să te ducă. Dacă am putea să-i aflăm adresa!

— Domnişoară, ei, domnişoară, începu iar vardistul luând banii. Găsesc eu imediat o trăsură şi te duc acasă. Unde zici să te duc? Unde stai?

— Daţi-mi pace! Cum se ţin de capul meu! bâigui fata şi flutură iar din mână.

— Ai, ai, ai, nu-i bine! Vai, ce ruşine, domnişoară, ce ruşine! clătină din nou din cap vardistul a dojană, a milă, a indignare. Poftim misie! zise către Raskolnikov şi, în aceeaşi clipă, îl măsură din nou cu privirea. Ce-i drept, i se părea ciudat: era numai zdrenţe tot, dar avea bani de dat!

— Ai găsit-o departe de-aici? îl întrebă.

— V-am spus: mergea clătinându-se în faţa mea, chiar aici, pe bulevard. Cum a ajuns la bancă, s-a prăvălit pe ea.

— Vai de mine, mai mare ruşinea ce-i acum pe lume, Doamne Dumnezeule! E necoaptă de tot şi uite, e beată! Au batjocorit-o, asta aşa e! Uite, are şi rochiţa ruptă... Vai, ce dezmăţ e-n ziua de azi! O mai fi şi de familie, din cele scăpătate... Sunt multe din astea acum. Arată gingaşă, zici că-i o domnişoară. Se aplecă iar peste ea. Poate avea la rândul lui nişte fiice ca ea – „gingaşe, zici că-s domnişoare“, manierate şi în pas cu moda...

— Important, spuse îngrijorat Raskolnikov, e să n-o lăsăm pe mâna nemernicului ăstuia! Şi-ar mai bate şi el joc de ea! Se vede de la o poştă ce vrea. Uite că nu se dă dus, ticălosul!

Raskolnikov vorbea tare şi îl arăta cu degetul. Celălalt îl auzi şi păru să se înfurie iar, dar îşi luă seama şi se mărgini să arunce o privire dispreţuitoare. Apoi mai făcu agale vreo zece paşi mai încolo şi se opri iar.

— Nu-l lăsăm noi să facă ce vrea, zise vardistul gânditor. Numai de ne-ar spune unde s-o ducem, că atunci... Domnişoară, hei, domnişoară! strigă aplecându-se din nou asupra ei.

Ea deschise brusc ochii mari, se uită atent la cei doi bărbaţi, ca şi cum ar fi înţeles despre ce era vorba, se ridică de pe bancă şi o apucă înapoi, în direcţia din care venise.

— Ptiu, neruşinaţii, se ţin de capul meu, zise ea fluturând iar din mână.

Umbla repede, dar clătinându-se rău, ca şi înainte. Filfizonul se ţinea după ea, însă mergând pe o altă alee, fără să o scape din ochi.

— N-ai nici o grijă, nu-l las eu, spuse hotărât vardistul şi se luă după el. Eh, e mare dezmăţ în ziua de azi! repetă tare, oftând.

În clipa aceea, pişcat parcă de ceva, Raskolnikov se răzgândi.

— Hei, ascultaţi! strigă el după mustăcios.

Acesta se întoarse.

— Lăsaţi-l! Ce treabă aveţi dumneavoastră? Daţi-l încolo! N-are decât să se distreze (arătă spre filfizon). Ce vă pasă?

Vardistul nu pricepu şi holbă ochii. Raskolnikov izbucni în râs.

— Ehei! zise vardistul dând din mână şi porni după cei doi, luându-l pe Raskolnikov drept un nebun, dacă nu chiar ceva mai rău.

„Cele douăzeci de copeici ale mele s-au dus, îşi spuse Raskolnikov furios când rămase singur. Las’ să ia şi de la ăla tot pe-atâta ca să-i lase fata, ăsta o să fie rezultatul... Ce m-o fi apucat să mă bag? Eu să ajut? Am eu dreptul să ajut? N-au decât să se mănânce de vii, care-i treaba mea? Şi cum am îndrăznit să dau cele douăzeci de copeici? Erau ale mele?“

În ciuda acestor cuvinte stranii, îşi simţea sufletul greu. Se aşeză pe banca abia părăsită. Gândurile i se învălmăşeau... În clipa aceea i-ar fi fost greu să se gândească la orice. Ar fi vrut să uite de sine, să uite totul, apoi să adoarmă şi să înceapă o viaţă cu totul nouă...

— Biata fată! spuse uitându-se spre capătul gol al băncii. O să se dezmeticească, o să plângă, pe urmă o să afle maică-sa... O s-o bată, după care o s-o bată crunt, de durere şi de ruşine, poate o s-o şi izgonească. Iar dacă n-o s-o izgonească, o să-nceapă să-i dea târcoale vreo Daria Franţovna şi-o să se plimbe fetiţa de colo-colo... Pe urmă o să vină spitalul (asta se-ntâmplă întotdeauna cu fetele cu mame cinstite care pe şest îşi fac de cap), ei, iar pe urmă... iar pe urmă... iar spitalul... vinul... cârciumile... şi iar spitalul... în doi-trei ani e o epavă şi la nouăşpe ani, dacă nu chiar la optşpe, s-a zis cu viaţa... N-am mai văzut atâtea fete din astea? Şi cum au ajuns aici? Uite că au ajuns... Pfui! Dar ce contează! Cică aşa şi trebuie. Un anumit procent, chipurile, trebuie să se ducă în fiecare an... unde să se ducă... la dracu’, probabil, pentru ca restul oamenilor să rămână nevinovaţi şi netulburaţi. Procent! Splendide cuvinţelele astea: atât de liniştitoare, de ştiinţifice. De îndată ce ai spus „procent“, n-ai de ce să te mai alarmezi. Că dacă ar fi fost un alt cuvânt... ei, atunci poate era mai îngrijorător... Şi ce dacă, într-un fel sau altul, intră şi Dunecika în acest procent? Nu-i acelaşi ca şi al ăsteilalte?

„Dar unde mă duc eu? se gândi deodată. Curios! Plecasem după ceva. Cum am terminat de citit scrisoarea, am şi plecat... Către Vasilievski Ostrov, la Razumihin. Asta era... acum îmi amintesc. Dar pentru ce-am plecat? Şi cum de mi-a venit taman acum în cap să mă duc la Razumihin? Ce ciudat!“

Se minuna singur. Razumihin era un fost coleg de universitate. E de notat că Raskolnikov aproape că nu avusese camarazi la universitate, se ţinuse departe de toţi, nu se ducea pe la nici unul, iar la el nu primea mai pe nimeni. De altfel, în scurt timp începuseră şi ceilalţi să îl ocolească. Nu lua deloc parte nici la adunări, nici la discuţii, nici la distracţii. Învăţa pe rupte, fără să se cruţe, lucru pentru care era respectat, dar de plăcut nu-l plăcea nimeni. Era foarte sărac, mândru, aproape trufaş, şi închis în sine, de parcă ar fi avut ceva de ascuns. Unii dintre colegi aveau impresia că se uita de sus la ei, ca la nişte copii, de parcă i-ar fi întrecut în privinţa culturii, cunoştinţelor şi convingerilor, socotindu-i inferiori ca idei şi preocupări.

De Razumihin, cine ştie de ce, se apropiase totuşi, adică nu că se apropiase, dar era mai vorbăreţ cu el, mai deschis. De altminteri, cu Razumihin nici nu se putea să fii în altfel de relaţii. Era un băiat extrem de vesel şi de sociabil, bun până la naivitate. Această naivitate ascundea însă profunzime şi demnitate. Cei mai buni colegi ai săi înţeleseseră acest lucru şi îl iubeau. Nu era prost deloc, chiar dacă uneori se arăta, într-adevăr, cam naiv. Avea o înfăţişare care atrăgea atenţia: era înalt, slab, niciodată bărbierit ca lumea, şi avea părul negru. Uneori făcea scandal şi era renumit pentru forţa lui. Într-o noapte, când bătea străzile împreună cu mai mulţi camarazi, pusese jos dintr-o lovitură un vardist înalt de aproape trei arşini. Putea să bea oricât, dar la fel de bine putea să nu bea deloc; putea să facă tot felul de trăsnăi de neiertat, dar la fel de bine putea să fie cuminte ca un înger de pe icoană. Razumihin se mai remarca şi prin faptul că nu-l tulbura niciodată vreun eşec şi nu se lăsa niciodată copleşit de împrejurări, oricât de nefericite ar fi fost. Putea să locuiască şi pe acoperiş, putea să îndure cea mai cruntă foame şi cel mai crâncen frig. Era sărac lipit şi absolut singur şi se întreţinea scoţând bani din tot soiul de îndeletniciri. Ştia o mulţime de posibilităţi de-a mai face rost de un ban. Iarna nu-şi încălzea deloc odaia, spunând că era chiar mai plăcut, fiindcă dormea mai bine în frig. Deocamdată fusese şi el nevoit să lase universitatea, dar nădăjduia că nu pentru mult timp, căci făcea tot posibilul să se redreseze, ca să-şi poată relua studiile. Raskolnikov nu mai dăduse pe la el de vreo patru luni, iar Razumihin nici nu-i ştia adresa. Cu vreo două luni în urmă, se întâlniseră întâmplător pe stradă, dar Raskolnikov se întorsese şi chiar trecuse pe partea cealaltă ca să nu fie văzut. Iar Razumihin, deşi îl observase, trecuse pe lângă el, din dorinţa de a nu-şi tulbura prietenul.

~ V ~

„Aşa e, nu e mult de când încă mai voiam să-l rog pe Razumihin să-mi găsească ceva de lucru, nişte meditaţii acolo..., îşi duse Raskolnikov gândul la capăt. Dar acum cu ce să mă ajute el? Să zicem că mi-ar face rost de nişte lecţii, că şi-ar împărţi cu mine ultima copeică, dacă o avea vreuna, şi că aş putea să-mi cumpăr nişte cizme şi să-mi rafistolez costumul, ca să pot să mă duc să dau lecţii... hm... Bun, şi pe urmă? Ce să fac cu câteva copeici? Asta-mi trebuie acum? E chiar de râs, zău aşa, să mă duc la Razumihin...“

Întrebarea aceea, de ce se ducea el acum la Razumihin, îl frământa mai mult decât voia s-o recunoască; cuprins de panică, tot căuta să descopere ceva de rău augur pentru el în această intenţie, în aparenţă cât se poate de banală.

„Oare mi-am pus în gând să îndrept totul numai cu ajutorul lui Razumihin şi am găsit în el o soluţie la toate?“, se întrebă mirat.

Chibzui, îşi frecă fruntea şi, lucru ciudat, după ce se zbuciumase atâta, îi veni, brusc şi aproape de la sine, o idee mai mult decât stranie.

„Mda... la Razumihin, îşi spuse deodată cât se poate de liniştit, ca şi cum se hotărâse definitiv, la Razumihin am să mă duc, asta-i sigur... dar nu acum... Am să mă duc la el... a doua zi după asta, când se va isprăvi cu asta şi o să fie totul altfel...“

Şi, brusc, se dezmetici.

— După asta, strigă sărind de pe bancă, dar o să se întâmple asta? Chiar o să se întâmple?

Părăsi banca şi se îndepărtă aproape în fugă; ar fi vrut s-o ia înapoi, spre casă, dar i se făcuse brusc o silă îngrozitoare de-a se duce acasă; acolo, în cotlonul ăla, în dulapul ăla îngrozitor, se şi cocea asta, de mai bine de o lună; o luă încotro vedea cu ochii.

Tremurul nervos deveni cumva febril; simţea chiar frisoane; cu toată arşiţa, i se făcuse frig. Începu, aproape inconştient, să se uite cu luare-aminte la tot ce întâlnea în cale, ca şi cum ar fi căutat cu tot dinadinsul să-şi abată atenţia, dar nu izbutea deloc şi cădea iarăşi pradă gândurilor. Dar când, tresărind, ridica din nou capul şi privea în jur, uita pe loc la ce se gândise cu o clipă mai înainte şi chiar pe unde trecuse. Străbătu astfel Vasilievski Ostrov, ieşi pe strada Malaia Neva, trecu podul şi o apucă spre insule. Verdeaţa şi prospeţimea îi bucurară la început ochii obosiţi, obişnuiţi cu praful oraşului, cu varul şi clădirile imense care te apasă şi te înăbuşă. Aici nu erau nici zăpuşeală, nici miasme, nici cârciumi. Dar curând, aceste senzaţii noi şi plăcute deveniră la rândul lor morbide, enervante. Din când în când se oprea în faţa câte unei vile îmbrăcate în verdeaţă, se uita peste gard şi vedea de departe femei destinse stând pe balcoane sau terase şi copii zburdând prin grădină. Îl atrăgeau mai ales florile; la ele se uita cel mai mult. Întâlni echipaje elegante şi oameni călare, bărbaţi şi femei; se uita după ei cu o privire curioasă şi îi ieşeau din minte înainte să-i piardă din vedere. La un moment dat se opri şi îşi numără banii: erau vreo treizeci de copeici. „Douăzeci vardistului, trei Nastiei pentru scrisoare... deci Marmeladovilor le-am lăsat ieri patruzeci şi şapte ori cincizeci de copeici“, se gândi, socotind cu un anume scop, dar curând uită pentru ce scosese banii din buzunar. Îşi aduse aminte când trecu prin dreptul unui soi de birt şi simţi că îi era foame. Intră în birt, bău un păhărel de votcă şi luă o plăcintă umplută cu ceva. O termină de mâncat când era deja pe drum. Cum nu mai băuse de foarte multă vreme, votca îşi făcu efectul într-o clipă, deşi nu dăduse pe gât decât una. Picioarele i se îngreunară şi simţi că îl ia somnul. Porni spre casă, dar ajungând la Petrovski Ostrov, se vârî în nişte tufişuri, se prăvăli în iarbă şi adormi pe loc.

Starea de boală provoacă deseori vise deosebit de limpezi, de vii şi de asemănătoare cu realitatea. Imaginile care se nasc astfel sunt uneori monstruoase, dar decorul şi întreaga desfăşurare a evenimentelor sunt atât de veridice, presărate cu detalii atât de subtile, de neaşteptate, de ingenioase, încât nici măcar cel care visează nu şi le-ar putea închipui dacă ar fi treaz, fie el chiar un artist ca Puşkin ori Turgheniev. Astfel de vise morbide rămân întotdeauna mult timp în memorie şi impresionează puternic organismul surescitat şi zdruncinat.

Raskolnikov visă cea îngrozitor. Se visă copil, în orăşelul lor. Are vreo şapte ani şi se plimbă cu tatăl său, într-o seară de sărbătoare, în afara oraşului. Cerul e cenuşiu, aerul – înăbuşitor, locul e exact aşa cum se întipărise în memoria lui; dar în memorie era mult mai şters decât îi apărea acum în vis. Orăşelul se vede ca în palmă, nu e absolut nimic în jur, nici măcar o salcie; undeva, foarte departe, chiar unde începe cerul, se zăreşte pădurea. La câţiva paşi de ultima grădină a oraşului e o cârciumă, o cârciumă mare, care îi stârnea întotdeauna cea mai neplăcută senzaţie şi chiar îl înfricoşa ori de câte ori trecea pe lângă ea, plimbându-se cu tatăl lui. Era întotdeauna ticsită de lume şi dinăuntru se auzeau tot timpul urlete, hohote de râs, înjurături, cântece îngânate cu glas răguşit, dezgustător, zgomote de încăierare; în jurul cârciumii mişunau întotdeauna o mulţime de beţivani cu mutre fioroase... Când le ieşeau în cale, se lipea de tatăl lui, tremurând ca varga. Lângă cârciumă e un drum, un drum de ţară veşnic plin de praf, iar praful acela e întotdeauna negru. Merge şerpuit şi mai departe, la vreo trei sute de paşi, face la dreapta, pe lângă cimitirul oraşului. În mijlocul cimitirului e biserica de piatră cu turlă verde unde se ducea de vreo două ori pe an cu tatăl şi cu mama lui la liturghie, când se ţineau parastase pentru bunica lui, care murise demult şi pe care n-o văzuse niciodată. În asemenea ocazii aduceau întotdeauna pe un blid alb, învelită într-un ştergar, coliva dulce din orez, cu stafide presărate deasupra în cruce. Îi erau dragi biserica asta, cu icoanele ei vechi, mai toate fără ramă, şi preotul bătrân căruia îi tremura capul. Alături de mormântul bunicii, pe care se ridica o lespede, era mormântul mărunţel al fratelui său mai mic, dar nu-l ştia nici pe el, fiindcă murise la şase luni, nu avea cum să şi-l amintească; i se spusese însă că a avut un frăţior şi, de câte ori se ducea la cimitir, se închina cu pioşenie în faţa mormântului, apoi se apleca cuviincios şi săruta lespedea. Iar acum visează că merge cu tatăl lui pe drumul care duce la cimitir şi că trec prin dreptul cârciumii; îşi ţine tatăl de mână şi se uită cu teamă spre cârciumă. Ceva deosebit îi atrage atenţia: de astă dată pare să fie o petrecere, sunt o droaie de târgoveţe gătite, muieri cu bărbaţii lor, lepădături de tot felul. Toţi sunt beţi, toţi cântă, iar lângă pridvorul cârciumii e o căruţă, însă o căruţă ciudată. E o căruţă din acelea mari, la care se înhamă cai zdraveni de povară şi cu care se cară mărfuri şi butoaie cu vin. Îi plăcea întotdeauna să se uite la caii aceia zdraveni de povară, cu coame lungi, cu picioare groase, care merg domol, cu pas măsurat, şi trag după ei, fără nici un efort, ditamai muntele, de zici că le e mai lesne cu căruţa decât fără ea. Dar acum, ciudat lucru, la o căruţă din asta mare era înhămată o mârţoagă de ţară, pipernicită şi prăpădită, roaibă, una din alea care – văzuse de multe ori aşa ceva – se cocoşează trăgând câte un ditamai carul cu lemne sau cu fân, mai cu seamă când carul se înţepeneşte în glod sau în vreun făgaş, şi atunci mujicii le bat întotdeauna crâncen cu biciul, câteodată chiar peste bot şi peste ochi, iar lui îi era aşa de milă, aşa de milă, că numai nu plângea, iar mama îl trăgea întotdeauna de la geam. Iată însă că deodată se iscă o mare larmă: din cârciumă ies chiuind şi cântând, cu balalaicele după ei, nişte matahale de mujici beţi morţi, în cămăşi roşii şi albastre, cu sumanele pe umeri.

— Hai sus, urcaţi toţi! strigă unul încă tânăr, cu grumazul gros, bucălat şi morcoviu la faţă. Vă duc pe toţi, haideţi!

Nici nu termină însă bine, că se şi pornesc râsetele şi strigătele:

— Vezi să nu ne ducă gloaba asta!

— Ce-i cu tine, Mikolka, te-ai smintit de-ai înhămat iepşoara asta la ditamai căruţa?

— Roaiba asta are ca nimic douăzeci de ani, fraţilor!

— Urcaţi că vă duc pe toţi! strigă iarăşi Mikolka sărind primul în căruţă, apucând hăţurile şi suindu-se pe capră în picioare. Murgul l-a luat Matvei deunăzi, strigă el din căruţă, iar iepşoara asta, fraţilor, mi-a mâncat sufletul de-mi vine s-o omor, stric mâncarea pe ea. Hai, urcaţi odată! O fac s-o ia la galop! O s-o ia la galop!

Apucă biciul şi se pregăteşte plin de mulţumire să-i ardă una mârţoagei.

— Urcaţi-vă, bre, ce staţi? hohotesc unii în mulţime. N-auziţi, o s-o ia la galop!

— N-a mai săltat asta la galop de zece ani!

— O să salte!

— Ce staţi pe gânduri, frăţânilor, puneţi mâna pe câte-un bici şi ţineţi-le pregătite!

— Aşa, aşa! Arde-o!

Râzând şi glumind, se suie toţi în căruţa lui Mikolka. S-au urcat deja vreo şase inşi, dar mai e loc. Iau cu ei şi o muiere grasă şi rumenă. E îmbrăcată în stambă roşie, poartă pe cap o chicică3 cu mărgele, în picioare are pâslari, sparge în dinţi alune şi din când în când râde. Mulţimea din jur râde şi ea, dar cum să nu râdă: o iepşoară slăbănoagă ca asta să ducă asemenea greutate! Doi flăcăi din căruţă se şi înarmează cu câte un bici, să-l ajute pe Mikolka. Se aude „Diii!“, mârţoaga trage din răsputeri, însă nu-i în stare să meargă, nu la galop, dar nici la pas, doar păşeşte mărunt, gâfâie, i se îndoaie picioarele sub loviturile a trei bice care o şfichiuiesc ca nişte boabe de mazăre. Râsetele din căruţă şi din mulţime se înteţesc, iar pe Mikolka îl apucă furia şi, turbat, loveşte iepşoara tot mai des, crezând nesmintit că are s-o ia la galop.

— Luaţi-mă şi pe mine fraţilor! strigă din mulţime un flăcău dornic să nu piardă distracţia.

— Urcă! Urcaţi toţi! răcneşte Mikolka. O să ne care pe toţi, că altfel o sting în bătăi!

Şi dă, dă cu biciul în ea, nici nu mai ştie cu ce să dea de turbat ce-i.

— Tăticule, tăticule, strigă el către tatăl său. Tăticule, uite ce fac! Săracul căluţ, îl omoară, tăticule, săracu’ de el!

— Hai, hai să mergem! spune tatăl. Neisprăviţii ăştia îşi fac de cap; hai, nu te mai uita! Vrea să-l ia de-acolo, dar el i se smulge din mâini şi, fără să mai ştie de sine, se repede la căluţ. Bietul animal e deja la capătul puterilor. Suflă greu, se opreşte, se smuceşte iar, cât pe ce să cadă.

— Daţi în ea până o crăpa, dacă-i pe-aşa! zbiară Mikolka. Îi arăt eu ei!

— Nu ţi-e frică de Cel de Sus, împieliţatule! strigă la el un bătrân din mulţime.

— Cum să ducă o biată iepşoară ditamai povara, mai zise unul.

— O omori! strigă un al treilea.

— Ia vezi-ţi de treabă! E a mea! Fac ce vreau cu ea! Haideţi, urcaţi! Urcaţi cu toţii! Nu o las până n-o ia la galop!

Deodată izbucnesc nişte hohotele de râs care acoperă totul: copleşită de loviturile care se înteţeau, iepşoara începuse să zvârle din copite de neputinţă. Nici măcar bătrânul nu-şi poate stăpâni râsul. Zău aşa, prăpădita asta de iepşoară mai dă şi din copite!

Doi flăcăi din mulţime, care şi-au făcut rost de câte un bici, se reped la căluţ şi-l lovesc peste şale, şi dintr-o parte, şi din cealaltă.

— Arde-o peste cap, arde-o peste ochi! urlă Mikolka.

— Ia să-i tragem un cântec, fraţilor! zbiară unul din căruţă şi se pornesc cu toţii.

Se dezlănţuie un cântec deşucheat, în zdrăngănit de dairea şi cu fluierături la refren. Muieruşca ronţăie alune şi la răstimpuri râde.

...El fuge pe lângă căluţ, aleargă în faţa lui, vede cum îl bat peste ochi, chiar peste ochi! Plânge. Inima i se ridică în gât, lacrimile îi curg şiroaie pe obraji. Unul dintre cei care bat calul îl plesneşte din greşeală peste faţă; însă el nu simte nimic, îşi frânge mâinile, ţipă, se repede la bătrânul cărunt cu barbă albă, care clatină din cap, osândind toate astea. O femeie îl prinde de mână şi vrea să-l ducă de-acolo, dar el se smulge şi fuge iar la căluţ, care e deja pe cale să se prăbuşească, însă mai zvârle o dată din copite.

— Dar-ar boala-n tine! urlă ca un apucat Mikolka.

Aruncă biciul, se apleacă şi scoate din fundul căruţei o hulubă lungă şi groasă, o apucă de un capăt cu amândouă mâinile şi o agită din răsputeri deasupra iepşoarei.

— O face praf! se aude din mulţime.

— O omoară!

— E a mea! zbiară Mikolka şi, luându-şi avânt, o loveşte cu huluba.

Se aude o bufnitură.

— Dă-i, dă-i! Ce se bagă ei! strigă voci din mulţime.

Mikolka îşi ia încă o dată avânt şi o nouă lovitură se abate cu toată puterea pe spinarea nenorocitei mârţoage. Aceasta se lasă de tot pe spate, apoi face un salt şi se smuceşte, se smuceşte cu câtă putere mai are în toate direcţiile, să scape; e luată însă în primire din toate părţile cu şase bice, iar huluba se ridică şi cade pentru a treia oară, apoi a patra, ritmic, cu avânt. Mikolka e turbat că nu i-a venit de hac dintr-o lovitură.

— Are viaţă-n ea! strigă voci în jurul lui.

— Acuma cade, fraţilor, gata cu ea! răcneşte un amator din mulţime.

— Dă-i cu toporul, ce naiba! Isprăveşte odată cu ea! mugeşte un al treilea.

— Ho, mânca-te-ar viermii! La o parte! zbiară furios Mikolka, apoi dă cu huluba de-a azvârlita, se apleacă iar în căruţă şi scoate de-acolo un drug de fier. Păzea! strigă şi loveşte cu toată puterea, de sus, bietul căluţ. Izbitura cade trosnind; iepşoara se clatină pe picioare, se lasă pe crupă, încearcă să se mai smucească, dar drugul se abate din nou cu avânt pe spinarea ei şi atunci cade la pământ, ca şi cum i s-ar fi retezat toate cele patru picioare deodată.

— Omoar-o! urlă Mikolka şi sare din căruţă, parcă fără să mai ştie de el. Câţiva flăcăi, la fel de roşii la faţă şi de beţi, apucă ce la cade în mâini, bice, bâte, huluba, şi se reped spre iapa muribundă.

Mikolka, stând într-o parte, începe să-i care în neştire lovituri cu drugul în spinare. Iapa îşi întinde botul, suflă o dată greu şi îşi dă duhul.

— I-a venit de hac! strigă voci din mulţime.

— De ce n-o fi vrut să meargă la galop?

— E a mea! zbiară Mikolka cu drugul în mâini şi cu ochii roşii de sânge.

Stă în picioare de parcă îi pare rău că nu mai are în cine da.

— Ţi-ai pierdut şi ultima fărâmă de credinţă! strigă mai mulţi la el.

Sărmanul copil nu mai ştie ce-i cu el. Îşi croieşte drum urlând prin mulţime spre căluţ, îi cuprinde cu braţele botul înţepenit şi însângerat, îl sărută pe ochi, pe buze. Pe urmă sare deodată în picioare şi se repede cu pumnişorii la Mikolka. În clipa aceea, tatăl, care nu izbutise să-l ajungă din urmă, îl înşfacă în sfârşit şi-l scoate din mulţime.

— Haidem! îi spune. Hai acasă!

— Tăticule! De ce l-au omorât... săracul căluţ...! spune el printre suspine, dar glasul i se frânge şi cuvintele ies din pieptul lui chinuit amestecate cu ţipete.

— Sunt beţi... sunt violenţi, nu-i treaba noastră, hai! răspunde tatăl.

Îşi cuprinde tatăl cu braţele, dar simte un fel de strânsoare în piept. Încearcă să respire, să strige... şi se trezeşte.

Se deşteptă lac de sudoare, cu părul ud şi cu răsuflarea tăiată, şi, îngrozit, dădu să se ridice.

— Slavă Domnului că a fost doar un vis! spuse aşezându-se sub un copac şi respirând greu. Dar ce-i asta? Nu cumva mă apucă febra? Ce vis oribil!

Îşi simţea trupul zdrobit, iar sufletul îi era tulbure şi întunecat. Puse coatele pe genunchi şi îşi sprijini capul în mâini.

— Doamne! exclamă. Nu cumva chiar o să iau toporul şi o să-i dau în cap, să-i zdrobesc ţeasta... să alunec pe sângele cald, lipicios, să sparg încuietoarea, să fur tremurând şi să mă ascund mânjit tot de sânge... cu toporul... Doamne, nu cumva?

Tremura ca o frunză vorbind aşa.

— Da’ ce mai e şi asta? continuă tresărind din nou şi parcă uluit. Doar ştiam că nu sunt în stare, de ce m-am mai chinuit până acum? Chiar şi ieri, ieri, când m-am dus să fac... proba asta, ieri mi-a fost limpede că n-aş reuşi niciodată... Atunci de ce o iau de la capăt? De ce şovăi? Doar şi ieri, când coboram scara, mi-am spus singur că e ceva mârşav, infam, josnic, josnic... numai gândul la asta îmi întoarce stomacul pe dos şi mă înspăimântă.

— Nu, n-aş fi în stare, n-aş fi în stare! Chiar dacă n-ar exista nici o urmă de îndoială în socotelile astea şi toate amănuntele planului pe care l-am clocit luna asta ar fi clare ca lumina zilei şi corecte ca o aritmetică. Doamne! Tot nu m-aş hotărî! Fiindcă n-aş fi în stare, nu sunt în stare!... Atunci de ce, de ce...

Se ridică, se uită cu uimire în jur, ca şi cum s-ar fi minunat de faptul că ajunsese aici, şi o luă spre podul T. Era palid, ochii îi ardeau, îşi simţea toate membrele fără vlagă, dar brusc începu parcă să respire mai uşor. I se părea că scăpase de povara aceea îngrozitoare care îl apăsase atâta vreme şi-şi simţea acum sufletul uşor şi împăcat. „Doamne, se rugă, arată-mi calea şi am să mă lepăd de blestematul ăsta de... vis al meu!“

Traversând podul, se uită tăcut şi liniştit la Neva şi la splendidul asfinţit al soarelui roşu, strălucitor. În ciuda slăbiciunii, nu simţea nici urmă de oboseală. Ca şi cum buboiul pe care îl avea în inimă şi care copsese toată luna din urmă s-ar fi spart brusc. Liber, liber! Se eliberase de tentaţia, de vraja, de obsesia asta!

Mai târziu, când îşi amintea de perioada aceea şi de tot ce i se întâmplase în acele zile, minut cu minut, punct cu punct, îl surprindea întotdeauna până la superstiţie un singur lucru, care în sine nu era foarte neobişnuit, dar care pe urmă i s-a părut a fi fost un fel de fatalitate. Nu putea înţelege şi nu-şi putea explica nicicum de ce, istovit, sleit cum era, în loc să se întoarcă acasă pe drumul cel mai drept şi mai scurt, cum i-ar fi fost cel mai uşor, s-a întors prin piaţa Sennaia, pe unde nu avea de ce să treacă. Ocolul nu era mare, dar cu siguranţă nu-şi avea câtuşi de puţin rostul. E adevărat că i se întâmplase de zeci de ori să se întoarcă acasă fără să-şi amintească străzile pe care trecuse. Dar de ce, s-a întrebat mereu, de ce s-a petrecut întâlnirea aceea – atât de însemnată, de hotărâtoare pentru el, şi totodată cum nu se poate mai întâmplătoare – din piaţa Sennaia (unde nici nu avea ce să caute) taman atunci, în ora şi în minutul acela al vieţii lui, în starea lui de spirit de-atunci şi în împrejurările acelea în care această întâlnire putea să aibă efectul cel mai decisiv şi mai definitiv asupra întregului său destin? Parcă l-ar fi aşteptat anume acolo!

Era aproape ora nouă când a ajuns în piaţa Sennaia. Negustorii de la mese, de la tarabe, de prin prăvălii şi dughene închideau toţi sau îşi strângeau şi îşi puneau marfa la loc şi se împrăştiau pe la casele lor, ca şi cumpărătorii. Prin preajma birturilor de la caturile de jos sau prin curţile murdare şi rău mirositoare ale caselor din piaţa Sennaia, bântuiau o groază de meseriaşi şi de telali de tot felul. Locul acela şi străduţele învecinate îi plăceau cel mai mult lui Raskolnikov când ieşea din casă fără vreun ţel. Aici nu era privit cu dispreţ din pricina zdrenţelor sale, putea să umble îmbrăcat oricum, fără să se scandalizeze nimeni. În colţul străduţei K., un negustor şi o femeie, probabil nevastă-sa, vindeau nişte articole de mercerie înşirate pe două mese: aţă, şireturi, basmale de stambă etc. Se ridicaseră şi ei să plece, dar mai zăboveau, stând de vorbă cu o cunoştinţă care trecuse pe-acolo. Cunoştinţa era Lizaveta Ivanovna, sau simplu, cum îi spuneau toţi, Lizaveta, nimeni alta decât sora bătrânei aceleia, Aliona Ivanovna, văduva de arhivar şi cămătăreasa la care fusese cu o zi înainte Raskolnikov, când se dusese să-şi amaneteze ceasul şi să facă proba... Ştia deja de mult totul despre Lizaveta şi ea îl cunoştea la rândul ei puţin. Era o fată bătrână de vreo treizeci şi cinci de ani, înaltă, stângace, sfioasă şi blândă, aproape retardată, pe care soră-sa o ţinea ca pe-o roabă şi o muncea zi şi noapte, făcând-o să tremure de frica, dar şi de bătăile ei. Stătea gânditoare în faţa negustorului şi a nevesti-sii, cu o legătură în braţe, şi îi asculta atentă, în timp ce ei îi explicau ceva cu mare însufleţire. Când dădu cu ochii de ea, Raskolnikov încercă o senzaţie stranie, un soi de uimire profundă, deşi întâlnirea aceasta nu avea nimic neobişnuit.

— Atunci să hotărăşti dumneata, Lizaveta Ivanovna, zise tare negustorul. Să treci pe-aici mâine, pe la şapte. Or să vină şi dânşii.

— Mâine? tărăgănă gânditoare cuvintele Lizaveta, parcă nehotărâtă.

— Aliona Ivanovna a băgat frica-n dumneata! turuia nevasta negustorului, o muieruşcă vioaie. Mă uit la dumneata şi mi se pare că eşti un copil mic. Barem de ţi-ar fi soră bună, dar e şi vitregă, şi uite cum a pus şaua pe dumneata.

— De data asta nu-i spune nimic Alionei Ivanovna, o întrerupse soţul, eu aşa te sfătuiesc, şi vino fără să-i ceri voie. Treaba merită. Pe urmă o să vadă singură şi surioara.

— Vasăzică să vin?

— La ora şapte, mâine. O să vină cineva şi din partea dânşilor şi o să hotărâţi între dumneavoastră.

— Punem şi samovarul, adăugă nevasta.

— Bine, o să vin, spuse Lizaveta chibzuind încă şi se urni încet din loc.

Trecând de ei chiar în clipa aceea, Raskolnikov nu auzi mai mult. Trecuse încet, neobservat, străduindu-se să nu scape nici un cuvânt. Uimirea de la început se transformă treptat în groază, parcă i-ar fi alunecat o bucată de gheaţă pe şira spinării. Aflase, dintr-odată şi cu totul pe neaşteptate, că mâine, la ora şapte seara, Lizaveta, sora bătrânei şi singura ei colocatară, nu avea să fie acasă şi că, prin urmare, fix la ora şapte seara, bătrâna avea să fie singură.

Nu mai avea decât câţiva paşi până acasă. Intră în cameră ca şi cum ar fi fost condamnat la moarte. Nu se gândea la nimic, de altfel nici nu era în stare, însă simţea cu toată fiinţa lui că nu mai avea nici liber arbitru, nici voinţă şi că, brusc, se hotărâse totul definitiv.

Fără îndoială, nici dacă ar fi aşteptat ani de zile o ocazie prielnică, nici atunci probabil, n-ar fi putut conta în planul său pe un pas mai sigur spre izbândă decât cel care i se ivise în cale acum. În orice caz, ar fi fost greu de aflat în ajun şi în mod sigur, cu cea mai mare exactitate şi cu cel mai mic risc, fără nici un fel de întrebări şi investigaţii periculoase, că mâine, la ora cutare, cutare bătrână pe care se pregătea să o atace avea să rămână singură-singurică în casă.

3 Podoabă capilară purtată de femeile măritate, asemănătoare cu o scufie, frumos brodată şi împodobită.

~ VI ~

Mai târziu, Raskolnikov află din întâmplare de ce o poftiseră la ei tarabagiul şi nevastă-sa pe Lizaveta. Era vorba despre cel mai banal lucru, ceva care nu avea nimic deosebit. O familie venită de curând în capitală şi ajunsă la sapă de lemn vindea haine de damă. Cum la piaţă n-ar fi luat mare lucru pe ele, căutaseră o precupeaţă, iar Lizaveta tocmai cu asta se îndeletnicea: lua comisioane, umbla peste tot să plaseze marfa, şi o căutau mulţi, pentru că era cinstită şi spunea întotdeauna ultimul preţ, iar acesta rămânea bătut în cuie. Dar în general vorbea puţin şi, cum am mai spus, era blajină şi sperioasă...

Raskolnikov devenise însă în ultima vreme superstiţios. Urmele superstiţiilor de-atunci, aproape de neşters, au rămas înlăuntrul lui încă mult timp după aceea. Iar mai târziu a fost mereu înclinat să vadă în toată treaba aceea ceva straniu şi misterios, ca şi cum ar fi existat nişte înrâuriri şi nişte coincidenţe neobişnuite. Iarna trecută, un cunoscut de-al lui, student şi el, Pokorev, care pleca la Harkov, îi dăduse, pe când stăteau de vorbă, adresa bătrânei Aliona Ivanovna, în caz că ar vrea să amaneteze ceva. Multă vreme n-a avut nevoie să se ducă la ea, fiindcă avea meditaţii şi, cum-necum, se descurca. Dar cu o lună şi jumătate în urmă şi-a amintit de adresă; avea două obiecte bune de amanetat: vechiul ceas de argint rămas de la tatăl său şi un ineluş de aur cu trei pietricele roşii, pe care i-l dăruise la despărţire sora lui, ca amintire. S-a hotărât să ducă inelul. Găsind-o pe bătrână, încă de la prima privire, fără să ştie încă mai nimic despre ea, a simţit o aversiune de neînvins; luase de la ea două „foi“ şi în drum spre casă intrase într-un birt mic şi nenorocit. Ceruse un ceai şi căzuse pe gânduri. Un gând straniu i se ivise în minte, ca un puişor din ou, şi stăruia acolo.

Aproape alături de el, la o altă măsuţă, erau aşezaţi un student pe care nu-l cunoştea şi nici nu-şi amintea să-l fi văzut vreodată şi un ofiţer tânăr. Jucaseră biliard şi acum stăteau la un pahar de ceai. La un moment dat, îl auzise pe student pomenindu-i ofiţerului despre o cămătăreasă, Aliona Ivanovna, văduva unui arhivar, şi dându-i adresa ei. Acest simplu fapt i se păruse straniu lui Raskolnikov: el tocmai de-acolo venea şi poftim – auzea deja vorbindu-se despre ea. Era o întâmplare, desigur, dar uite că exact acum, când nu putea scăpa nicicum de o senzaţie foarte ciudată, exact acum se găsea cineva care să-i dea parcă apă la moară: studentul se apucase să-i dea tovarăşului său tot felul de amănunte despre Aliona Ivanovna.

— E nemaipomenită, spunea el, la ea poţi să faci rost de bani oricând. E bogată ca un jidov, poate să-ţi dea şi cinci mii odată, dar îţi primeşte şi un amanet de-o rublă. Au trecut mulţi de-ai noştri pe la ea. Doar că-i o scârbă...

Şi începuse să povestească pe îndelete cât era de rea şi plină de toane: mai întâi, dacă întârziai o singură zi, nu-ţi mai vedeai gajul. Apoi dădea pe un lucru de patru ori mai puţin decât făcea, dar dobândă îţi lua cinci, dacă nu chiar şapte la sută pe lună ş.a.m.d. Tot vorbind, studentul mai pomenise că bătrâna avea o soră, Lizaveta, pe care, aşa sfrijită cum era, o bătea întruna şi o ţinea ca pe-o roabă, ca pe un copil mic, măcar că Lizaveta avea mai bine de doi arşini jumate înălţime...

— E şi ea un fenomen! exclamă studentul şi izbucni în râs.

Se apucaseră să vorbească despre Lizaveta. Studentul povestea despre ea cu un soi de plăcere şi râdea întruna, iar ofiţerul îl asculta cu mare interes, rugându-l chiar să i-o trimită pe această Lizaveta ca să-i cârpească lenjeria. Raskolnikov nu lăsase să-i scape nici un cuvânt şi aflase dintr-odată totul: Lizaveta era sora mai mică, vitregă (erau surori numai după tată), a bătrânei şi făcuse deja treizeci şi cinci de ani. Muncea pentru soră-sa zi şi noapte, era bucătăreasă şi spălătoreasă, cosea tot felul de lucruri ca să le vândă, spăla podele pe la alţii, şi-i dădea tot ce câştiga soră-sii. Nu îndrăznea să primească vreo comandă sau să lucreze ceva fără încuviinţarea bătrânei. Aceasta îşi făcuse deja testamentul, lucru ştiut de Lizaveta, căreia nu-i lăsa nici un sfanţ, doar nişte bunuri mobile, scaune şi aşa mai departe; toţi banii aveau să meargă la o mânăstire din gubernia N., pentru veşnica pomenire a sufletului bătrânei. Lizaveta n-avea nimic comun cu funcţionărimea, făcea parte din mica burghezie, era fată bătrână şi arăta şleampătă rău, deşirată, cu ditamai picioarele care parcă erau răsucite în nişte ghete scâlciate de şevro, în schimb se ţinea foarte curată. Dar lucrul de care se mira şi de care făcea cel mai mare haz studentul era că Lizaveta umbla întruna însărcinată...

— Păi spuneai că-i urâtă, spuse ofiţerul.

— Da, e tuciurie, zici că-i un soldat îmbrăcat în femeie, dar ştii, nu-i deloc un monstru... Are o faţă şi nişte ochi plini de bunătate. Chiar aşa. Dovadă că place multora. E liniştită, sfioasă, supusă, face ce-i spui, orice. Şi are un zâmbet chiar frumos.

— Nu cumva o placi? râse ofiţerul.

— Ca pe o ciudăţenie. Nu, uite ce vreau să-ţi spun. Pe blestemata aia de bătrână aş omorî-o şi aş jefui-o, pot să te asigur, fără nici o mustrare de conştiinţă, adăugă cu patimă studentul.

Ofiţerul râsese din nou, dar Raskolnikov tresărise. Ce ciudat era totul!

— Dacă-mi dai voie, vreau să-ţi pun o întrebare serioasă, spuse cu aprindere studentul. Eu am glumit acum, bineînţeles, dar uite: pe de-o parte, ai o băbătie bolnavă, rea, afurisită, proastă, smintită, care nu e de folos nimănui, ba din contră, e o pacoste pentru toţi, care nu ştie nici ea pentru ce trăieşte şi care ca mâine o să moară de moarte bună. Pricepi? Pricepi?

— Da, pricep, răspunse ofiţerul privindu-şi cu atenţie tovarăşul, care se aprindea tot mai tare.

— Atunci ascultă mai departe. Pe de altă parte, ai forţe tinere, proaspete, care se pierd de pomană, fără nici un fel de sprijin, şi sunt cu miile, peste tot. O sută, o mie de fapte şi de idei bune se pot înfăptui sau reînnoi pe banii bătrânei, care sunt hărăziţi unei mânăstiri! Sute, poate mii de existenţe care pot fi puse pe un făgaş; zeci de familii salvate de la mizerie, descompunere, pieire, desfrâu, boli venerice – toate astea sunt posibile cu banii ei. Omoar-o şi ia-i banii, ca să te poţi dedica apoi cu ei slujirii întregii omeniri şi cauzei comune; tu ce crezi, nu este răscumpărată o crimă absolut insignifiantă de mii de fapte bune? Cu preţul unei singure vieţi, mii de vieţi salvate de la putrefacţie şi de la descompunere. O singură moarte şi o sută de vieţi în schimbul ei – asta aritmetică! Şi ce înseamnă în balanţa generală viaţa acestei cotoroanţe ofticoase, proaste şi rele? Nu mai mult decât viaţa unui păduche, a unui gândac, nici atât măcar, de vreme ce cotoroanţa e o fiinţă dăunătoare, una care mănâncă vieţile altora: mai deunăzi, de rea ce e, a muşcat-o pe Lizaveta de un deget mai-mai s-o lase fără el!

— Aşa e, nu-i demnă să trăiască, răspunse ofiţerul, dar asta-i natura.

— Ei, frate, dar şi natura se mai corijează, se mai îndreaptă, că dacă n-ar fi aşa, ne-am îneca în prejudecăţi. Dacă n-ar fi aşa, n-ar exista nici un singur om mare. Se vorbeşte de datorie, de conştiinţă – nu că vreau să spun ceva împotriva datoriei şi a conştiinţei –, dar cum le înţelegem noi? Stai, mai am să-ţi spun o întrebare. Ascultă!

— Nu, stai tu, să-ţi pun eu o întrebare. Ascultă!

— Zi!

— Ei bine, acum vorbeşti şi faci teorie, dar ia spune-mi: ai omorî-o tu însuţi pe bătrână, da sau nu?

— Bineînţeles că nu! Eu vorbeam despre echitate... Nu de mine-i vorba aici...

— După mine, atâta timp cât nu te hotărăşti tu însuţi la aşa ceva, nu poate fi vorba de nici o echitate! Hai să mai facem o partidă!

Raskolnikov fusese tulburat la culme. Fireşte, toate astea nu erau decât discuţii şi idei tinereşti, cele mai banale şi mai des întâlnite, pe care le auzise nu o dată, doar că altfel spuse şi pe alte teme. Dar de ce să i se întâmple tocmai acum să audă această discuţie şi aceste idei, tocmai când în mintea lui se năşteau... exact aceleaşi gânduri? Şi de ce tocmai acum, când abia îşi scosese din cap sămânţa propriului gând legat de bătrână, tocmai acum să dea peste nişte oameni care vorbeau despre ea? Această discuţie neînsemnată de birt a avut o influenţă teribilă asupra evoluţiei lucrurilor: ca şi cum, într-adevăr, ar fi fost ceva prestabilit, o indicaţie...

................................................................................................

Întorcându-se din piaţa Sennaia, se aruncă pe divan şi o oră stătu fără să se clintească. Între timp se lăsase întunericul; n-avea nici o lumânare, dar şi dacă ar fi avut, nu i-ar fi dat prin minte s-o aprindă. Nu şi-a mai putut aminti niciodată dacă s-a gândit la ceva în tot răstimpul acela. În cele din urmă simţi vechile friguri şi frisoane şi se gândi cât de norocos e că poate să zacă acolo. Curând îl lovi un somn greu, de plumb, strivindu-l parcă.

Dormi neobişnuit de mult şi fără să viseze. Nastasia, intrând la el a doua zi, la zece dimineaţa, abia reuşi să-l trezească. Îi adusese un ceai cu pâine. Ceaiul, pus tot în ceainicul ei, era aceeaşi apă chioară.

— Dumnealui doarme, strigă ea revoltată, nu mai termină cu dormitul!

El se ridică puţin, cu efort. Îl durea capul. Se dădu jos din pat, se învârti puţin prin odaie şi căzu la loc pe divan.

— Doar nu te-oi culca iar! strigă Nastasia. Ce, eşti bolnav?

El nu răspunse nimic.

— Vrei un ceai?

— Mai încolo, spuse el anevoie, închizând iar ochii şi întorcându-se cu faţa la perete.

Nastasia se aplecă asupra patului.

— Chiar o fi bolnav, zise, apoi se răsuci pe călcâie şi ieşi.

Intră din nou pe la ora două, cu o supă. El zăcea aşa cum îl lăsase. Ceaiul rămăsese neatins. Nastasia se simţi chiar ofensată şi începu să-l zgâlţâie înverşunată.

— Stai şi tragi la aghioase! strigă uitându-se scârbită la el.

El se ridică în pat şi se aşeză în capul oaselor, dar continuă să tacă, ţinând ochii în pământ.

— Eşti bolnav ori ba? întrebă Nastasia şi din nou nu primi nici un răspuns. Ar trebui să ieşi un pic pe-afară, adăugă ea după o scurtă tăcere, să te mai aeriseşti. N-ai de gând să mănânci?

— Mai târziu, zise el cu glas stins, du-te!

Dădu din mână spre ea.

Ea mai stătu puţin, se uită la el cu milă şi ieşi.

După câteva minute, el ridică ochii şi zăbovi îndelung cu privirea la ceai şi la supă. Pe urmă luă pâinea, apucă lingura şi începu să mănânce.

Mâncă puţin, fără nici o poftă, trei-patru linguri, ca un automat. Capul îl mai lăsase. După ce mâncă se întinse din nou pe divan, dar nu mai izbuti să adoarmă; zăcea fără să se mişte, cu faţa în jos, înfundată în pernă. Visa, cu toate că era treaz, iar visele erau cât se poate de stranii: cel mai des se închipuia în Africa, în Egipt, într-o oază. Caravana se odihnea, cămilele blânde şedeau pe pământ; de jur împrejur, palmieri; oamenii mâncau de prânz. El însă bea întruna apă, direct din izvorul care curgea şi şopotea ceva mai încolo. Era atât de răcoroasă şi de minunată, minunată, apa aceea albastră şi rece, care alerga pe pietrele multicolore şi pe nisipul curat, cu reflexe aurii... Deodată auzi clar bătaia ceasului. Tresări, îşi reveni, înălţă capul, privi spre fereastră, îşi imagină cam ce oră era şi sări în picioare, dezmeticindu-se de tot, ca şi cum l-ar fi îmbrâncit cineva de pe divan. Se apropie în vârful picioarelor de uşă, o deschise încetişor şi ciuli urechea pe scară. Inima îi bătea cu putere. Pe scară era însă linişte, părea că toată lumea doarme... I se păru ciudat, absurd, că putuse să doarmă în neştire de ieri şi că încă nu făcuse nimic, nu pregătise nimic... Iar între timp poate bătuse de şase... Şi dintr-odată o agitaţie febrilă şi cumva bezmetică luă locul somnului. De altfel, nu erau multe pregătiri de făcut. Se strădui din răsputeri să se gândească la toate şi să nu uite nimic; dar inima îi bătea tare, atât de tare, încât începu să respire greu. Întâi şi-ntâi, trebuia să-şi coasă o bretea la palton – treabă de un minut. Vârî mâna sub pernă şi căută printre lucrurile îngrămădite acolo singura cămaşă pe care o avea, o zdreanţă veche şi murdară. Încropi din zdrenţele ei o fâşie lată de un verşoc4 şi lungă de vreo opt. O puse în două, scoase de pe el pardesiul larg, dintr-o stofă plină de bumbac (singura lui haină lungă) şi se apucă să coasă cele două capete ale bretelei la subsuoara stângă. Mâinile îi tremurau în timp ce cosea, dar şi le stăpâni, aşa încât, când îmbrăcă din nou pardesiul, nu se vedea nimic. Acul şi aţa le pregătise deja de mult, erau în sertarul măsuţei, într-o hârtioară. Cât priveşte breteaua, era invenţia lui, una chiar foarte iscusită; breteaua era pentru topor. Nu putea să umble pe stradă cu un topor în mână. Dacă l-ar fi ascuns sub pardesiu, ar fi trebuit să-l ţină cu mâna şi s-ar fi observat. Pe când aşa, cu breteaua, nu trebuia decât să treacă prin ea capul toporului şi atunci avea să atârne tot drumul foarte frumos sub braţ, pe dinăuntru. Iar dacă vâra mâna în buzunarul din partea aceea a pardesiului, putea să-l ţină şi de capătul cozii, ca să nu se bălăngănească; şi cum pardesiul era larg, un adevărat sac, nu se va vedea deloc că ţine ceva cu mâna prin buzunar. La breteaua asta se gândise încă de acum două săptămâni.

După ce sfârşi, îşi vârî degetele în locul strâmt dintre divanul lui „turcesc“ şi podea, scotoci în colţul din stânga şi scoase „amanetul“ pe care îl pregătise şi îl ascunsese de mult acolo. La drept vorbind, nu era de fapt nicidecum un amanet, ci o bucăţică de lemn bine rindeluită, de lungimea şi grosimea unei tabachere de argint. Dăduse întâmplător peste ea într-o plimbare de-a lui, într-o curte care adăpostea un atelier. Mai târziu îi adăugase o plăcuţă de fier, netedă şi subţire, desprinsă probabil de pe ceva, găsită tot atunci pe stradă. Punându-le una peste alta, cea de metal, mai scurtă, pe cea de lemn, le legase strâns, în cruciş, cu aţă; pe urmă le înfăşurase cu grijă, frumos, într-o hârtie albă curată şi legase totul în aşa fel încât să nu fie uşor de dezlegat. Asta ca să abată pentru o vreme atenţia bătrânei şi, pe când se chinuia să desfacă nodul, să prindă momentul prielnic. Plăcuţa o pusese ca să fie mai greu pacheţelul, pentru ca bătrâna să nu-şi dea seama imediat că „obiectul“ era de lemn. Ţinuse totul sub divan până atunci. Tocmai scosese amanetul, când auzi pe cineva strigând în curte:

— E trecut bine de şase!

— Trecut! Dumnezeule!

Se repezi la uşă, trase cu urechea, îşi înhăţă pălăria şi, cu grijă, fără zgomot, începu să coboare cele treisprezece trepte. Urma lucrul cel mai important: să fure toporul din bucătărie. Că treaba trebuia făcută cu toporul hotărâse deja de mult. Avea el un cuţit mare de grădinărit, dar nu era ceva pe care să se poată bizui şi cu atât mai puţin pe propria putere, de asta se şi oprise definitiv la topor. Să remarcăm, fiindcă veni vorba, o particularitate a tuturor hotărârilor ferme pe care le luase deja. Toate aveau o caracteristică ciudată: cu cât deveneau mai ferme, cu atât i se păreau mai respingătoare şi mai absurde. În ciuda luptei chinuitoare ce se dăduse în el în tot acest timp, nu crezuse nici măcar o clipă că planurile sale aveau să se îndeplinească.

Şi dacă chiar s-ar fi întâmplat vreodată ca totul să fie pus la punct şi hotărât definitiv, fără să mai existe nici cel mai mic dubiu, probabil că ar fi renunţat la tot, ca la ceva absurd, monstruos şi imposibil. Rămăseseră însă puncte nerezolvate şi o grămadă de dubii. Cât priveşte însă procurarea toporului, amănuntul acesta nu l-a neliniştit deloc, pentru că era lucrul cel mai simplu. Asta fiindcă Nastasia, mai ales seara, pleca întruna de-acasă: ba dădea o fugă prin vecini, ba la prăvălie, iar uşa o lăsa întotdeauna larg deschisă. Gazda se şi certa cu ea din cauza asta. Aşa că tot ce avea de făcut era ca, atunci când avea să vină momentul, să intre încetişor în bucătărie şi să ia toporul, iar pe urmă, după vreo oră (când totul se va fi isprăvit), să intre şi să-l pună la loc. Se iviseră însă şi îndoieli: de pildă, că vine după o oră să-l pună înapoi, iar Nastasia pică taman atunci. Fireşte, va trebui să treacă pe lângă şi să aştepte să iasă iar. Dar dacă între timp ea are nevoie de topor şi începe să-l caute şi să strige? Iată o bănuială sau, cel puţin, un motiv de bănuială.

Dar astea erau doar detalii la care nu începuse încă să se gândească, mai ales că nici nu avusese când. Se gândise la ce era principal, iar amănuntele le lăsase pentru când avea să fie sigur de toate. Însă asta i se părea, hotărât lucru, irealizabil. Cel puţin, aşa credea. Nu-şi putea închipui nicicum, bunăoară, că la un moment dat va pune capăt gândurilor, se va ridica şi pur şi simplu se va duce acolo... Chiar recenta probă (adică vizita făcută cu intenţia de a cerceta temeinic locul), n-o luase decât ca pe o probă, nicidecum ca pe ceva adevărat, ci aşa, „hai să mă duc şi să-ncerc, nu doar să visez!“, dar nu rezistase, scuipase şi fugise scârbit de el însuşi. Iar între timp se pare că terminase deja de întors pe toate feţele soluţia morală a problemei: cazuistica îi devenise ascuţită ca un brici şi deja nu mai găsea înlăuntrul său glasul raţiunii. Cu atât mai mult cu cât, în această ultimă privinţă, nu mai avea pur şi simplu încredere în sine şi căuta cu obstinaţie, ca un rob, obiecţii de unde vrei şi nu vrei, ca şi cum altcineva îl silise şi îl atrăsese spre acest lucru. Însă întâmplările neprevăzute din ajun hotărâseră dintr-odată totul, acţionaseră asupra lui aproape mecanic, ca şi cum îl luase cineva de mână şi îl trăsese irezistibil, orbeşte, cu o forţă supranaturală, fără să i se poată împotrivi. Ca şi cum, prinzându-şi poala hainei în roata unei maşini, începuse să fie tras.

La început – de fapt, cu mult înainte – îl preocupase o singură întrebare: de ce erau descoperite şi dovedite atât de uşor aproape toate crimele şi de ce aproape toţi criminalii lăsau urme atât de evidente? Încetul cu încetul ajunsese la tot felul de concluzii curioase şi, după părerea lui, cauza principală nu era atât imposibilitatea materială de a ascunde crima, cât criminalul însuşi. Aproape fiecare criminal suferă în momentul crimei un soi de prăbuşire a voinţei şi a raţiunii, mai mult, locul acestora este luat de o fenomenală superficialitate infantilă, iar asta tocmai atunci când are mai mult nevoie de raţiune şi de prudenţă. După părerea lui, această întunecare a raţiunii şi această cădere a voinţei loveau omul asemeni unei boli, progresau treptat şi ajungeau la apogeu cu puţin timp înaintea săvârşirii crimei; continuau să se manifeste la fel în momentul propriu-zis al crimei şi încă o bucată de vreme după aceea, care era diferită de la individ la individ; apoi treceau, ca orice boală. Dar la întrebarea dacă boala este cea care generează crima sau crima, prin natura ei specifică, este însoţită întotdeauna de ceva ca o boală, nu se simţea încă în stare să răspundă.

Ajungând la aceste concluzii, hotărî că, în ceea ce-l privea – atât pe el personal, cât şi ceea ce urma să facă –, nu erau posibile asemenea transformări patologice şi că avea să-şi păstreze raţiunea şi voinţa nealterate în tot timpul săvârşirii celor gândite, iar asta pentru simplul motiv că ceea ce gândise el „nu era o crimă“... Să lăsăm însă întregul proces care l-a condus la hotărârea din urmă; şi aşa am luat-o prea mult înainte... Să adăugăm numai că greutăţile reale, pur materiale, ale faptei au jucat în general în mintea lui un rol cu totul secundar. „Nu trebuie decât să-ţi păstrezi întreaga voinţă şi raţiune şi toate vor fi biruite la timpul lor, când vei cunoaşte până la nuanţă toate amănuntele faptei...“ Dar fapta nu începea. Continua să creadă din ce în ce mai puţin în deciziile sale definitive, iar când a bătut ceasul, lucrurile s-au brodit într-un fel cu totul diferit, oarecum întâmplător şi chiar neaşteptat.

Cea mai neînsemnată împrejurare cu putinţă l-a împins într-o situaţie fără ieşire, încă înainte de-a fi coborât scara. Ajungând în dreptul bucătăriei gazdei, cu uşa dată ca de obicei de perete, aruncă cu mare băgare de seamă o privire înăuntru, să vadă dacă nu cumva gazda intrase acolo în lipsa Nastasiei, iar în caz că nu, să vadă dacă uşile dinspre camera ei erau bine închise, ca să nu-l observe când avea să intre după topor. Însă mare îi fu mirarea când văzu că de data asta Nastasia nu numai că era acasă, în bucătărie, dar chiar făcea treabă: scotea nişte rufe din coş şi le întindea pe frânghie! Zărindu-l, se opri din treabă, se întoarse spre el şi îl urmări din ochi până trecu. El îşi feri privirea şi merse mai departe, ca şi când n-ar fi observat nimic. Dar se isprăvise: n-avea topor! Rămase trăsnit.

„De unde mi-o fi venit ideea, se gândea ieşind pe poartă, de unde mi-o fi venit ideea că exact în clipa aia n-o să fie acasă? De ce, de ce, de ce am fost atât de sigur de asta?“

Era distrus, chiar umilit. De ciudă, îi venea să râdă de el... Clocotea de furie, o furie tâmpă, bestială.

Se opri nehotărât în gang. Să umble pe stradă doar de dragul de-a se preface că se plimbă îi era silă, să se întoarcă acasă – şi mai şi. „Ce ocazie am pierdut!“, mormăi stând descumpănit în gang, chiar în faţa cuştii întunecate a portarului, cu uşa larg deschisă şi ea. Brusc tresări. Din cuşca portarului, care era la doi paşi de el, de sub laviţa din dreapta, îi sări în ochi ceva care strălucea... Se uită împrejur: nimeni. Se apropie în vârful picioarelor, coborî cele două trepte mici şi-l strigă încet pe portar. „Da, nu-i acasă! Trebuie să fie pe-aproape, prin curte, că uşa e dată de perete.“ Se repezi la topor (un topor era) şi îl trase de sub laviţă, unde stătea între două bucăţi de lemn; îl prinse imediat în bretea, îşi vârî amândouă mâinile în buzunare şi ieşi; nu-l văzuse nimeni! „Dacă nu e raţiunea, e diavolul!“, se gândi zâmbind ciudat. Întâmplarea îi dădu un curaj nemărginit.

Porni la drum, cu paşi calmi şi măsuraţi, fără grabă, să nu dea de bănuit. Aproape că nu se uita la trecători, chiar se străduia să nu le privească deloc feţele, pentru a trece cât mai neobservat. Deodată îşi aminti de pălărie. „Dumnezeule! Am banii de alaltăieri şi nu mi-am luat o şapcă!“ Blestemă plin de năduf.

Aruncându-şi din întâmplare ochii într-o dugheană, văzu pe ceasul din perete că era deja şapte şi zece. Trebuia să se grăbească, dar să facă şi un ocol, ca să se apropie de casa aceea din partea cealaltă...

Înainte, când i se întâmpla să-şi imagineze toate astea, se gândea uneori că îi va fi îngrozitor de frică. Dar acum nu se temea prea tare, ba chiar deloc. Îi veneau chiar în minte gânduri fără nici o legătură cu asta, însă scurte şi fulgerătoare. Trecând pe lângă grădina Iusupov, se gândi chiar că, dacă s-ar face nişte fântâni arteziene, s-ar mai împrospăta aerul prin toate pieţele. Dintr-una într-alta, ajunse la concluzia că, dacă s-ar extinde grădina de vară pe tot Câmpul lui Marte şi chiar s-ar uni cu grădina Palatului Mihailovski, ar fi un lucru minunat şi foarte folositor pentru oraş. Apoi începu să-l intereseze altceva: de ce în toate marile oraşe omul este înclinat, nu dintr-o nevoie anume, să se aşeze să trăiască mai ales prin locuri unde nu sunt nici grădini, nici fântâni şi unde domnesc murdăria, duhorile şi ticăloşiile de tot felul. Atunci îi veniră în minte plimbările lui prin piaţa Sennaia şi pentru o clipă se dezmetici. „Ce aiureli, se gândi. Nu, mai bine să nu mă gândesc la nimic.“

„Aşa e, pesemne, şi cu condamnaţii duşi la execuţie, se agaţă cu gândul de toate lucrurile care le ies în cale“, îi trecu prin minte, dar îi trecu numai ca un fulger; îşi înăbuşi cât putu de repede acest gând... Acum era deja aproape, uite şi casa, uite şi poarta. Deodată, un ceas bătu undeva o singură dată. „Ce-i asta, e deja şapte jumate? Nu se poate, a luat-o înainte!“

Spre norocul lui, trecu iar cu bine prin gang. Mai mult, chiar în clipa aceea, parcă anume, intră înaintea lui pe poartă un car enorm cu fân, care îl acoperi cu totul cât străbătu gangul şi, imediat ce carul intră în curte, el se strecură cât ai clipi la dreapta. Dinspre cealaltă parte a carului se auziră nişte voci strigând şi ciorovăindu-se, dar pe el nu-l văzu nimeni şi nu îi ieşi nimeni în cale. Multe dintre ferestrele care dădeau spre curtea imensă şi pătrată erau deschise în clipa aceea, dar el nu ridică deloc capul – n-avea putere. Scara ce ducea către bătrână era aproape, imediat după poartă, pe dreapta. Ajunse repede la ea...

Trăgându-şi sufletul şi apăsându-şi cu mâna inima care zvâcnea, pipăi imediat toporul, îl îndreptă şi începu să urce treptele încet, cu băgare de seamă, ciulind urechile. Scara era şi ea în clipa aceea complet pustie; toate uşile erau închise; nu întâlni pe nimeni. La primul cat era, ce-i drept, un apartament gol, cu uşa deschisă larg, şi înăuntru lucrau nişte zugravi, dar îşi vedeau de treaba lor. Se opri puţin, se gândi şi trecu mai departe. „Sigur, era mai bine să nu fie aici, dar... e cu două etaje deasupra lor.“

Uite şi etajul patru, uite şi uşa, uite şi apartamentul din faţă, cel gol. La etajul trei, după cât se părea, era tot un apartament gol, chiar sub cel al bătrânei: cartea de vizită prinsă în cuişoare pe uşă fusese scoasă – se mutaseră!... Se sufoca. Pentru o clipă îi trecu prin minte: „Să plec?“. Dar nu-şi răspunse şi începu să tragă cu urechea la apartamentul bătrânei: linişte mormântală. Ciuli din nou urechile în josul scării şi ascultă îndelung, atent... Pe urmă se mai uită o dată în jur, se apropie tiptil, se îndreptă şi verifică iar toporul din bretea. „N-oi fi palid... din cale-afară? îi trecu prin minte. N-oi fi prea tulburat? E bănuitoare... Să mai stau puţin... să mi se potolească inima? De unde, parcă înadins bate mai tare, mai tare, mai tare...“ Nu se mai putu stăpâni, întinse mâna spre clopoţel şi trase. După jumătate de minut mai sună o dată, mai tare.

Nici un răspuns. Nu avea rost să mai sune, nici n-ar fi căzut bine. Bătrâna era acasă, în mod sigur, dar trebuia să fie singură şi era bănuitoare. Îi cam ştia obiceiurile... Îşi mai lipi o dată urechea de uşă. Să i se fi ascuţit simţurile până într-atât (lucru, în general, greu de presupus) sau zgomotul într-adevăr se auzea foarte clar, căci percepu brusc un fâşâit precaut de mână pe clanţă şi parcă un foşnet de rochie chiar lângă uşă. Cineva stătea, aproape neauzit, chiar lângă broasca uşii şi, aşa cum făcea şi el pe-afară, asculta pe furiş şi, pare-se, tot cu urechea lipită de uşă...

Se mişcă dinadins cu zgomot şi mormăi ceva cu jumătate de glas, ca să nu dea impresia că s-ar ascunde; pe urmă sună a treia oară, dar calm, tare şi fără urmă de nerăbdare. Amintindu-şi mai târziu acest lucru, viu, clar, aşa cum i se întipărise în memorie clipa aceea pentru totdeauna, nu-şi putea explica de unde îi venise atâta viclenie, cu atât mai mult cu cât fuseseră şi momente când mintea i se întunecase, iar trupul aproape că nu şi-l mai simţea... O clipă mai târziu auzi cum era tras zăvorul.

4 Veche unitate de măsură pentru lungime, egală cu 4,4 centimetri, folosită în Rusia ţaristă.

~ VII ~

Uşa, ca şi înainte, doar se crăpă puţin şi din nou doi ochi ageri şi bănuitori îl ţintuiră din întuneric. În acel moment Raskolnikov se pierdu şi făcu o mare greşeală, care era cât pe ce să strice tot.

Temându-se că bătrâna avea să se sperie fiindcă nu era nimeni prin preajmă şi netrăgând vreo nădejde că înfăţişarea lui era de natură să-i inspire încredere, apucă de uşă şi o trase spre el, ca nu cumva bătrânei să-i dea prin minte să se zăvorască la loc. Ea, văzând asta, nu smuci uşa înapoi, dar nici nu lăsă clanţa din mână, aşa că puţin lipsi să o târască pe scară cu uşă cu tot. Când băgă de seamă că ea se pune de-a curmezişul şi nu-i dă voie să treacă, făcu un pas chiar spre ea. Speriată, bătrâna sări în lături, dădu să spună ceva, dar parcă nu putea şi se uita la el cu ochii holbaţi.

— Bună seara, Aliona Ivanovna – începu el cât mai degajat cu putinţă, însă glasul nu-l asculta, i se frânse şi se porni să-i tremure –, v-am adus... obiectul... dar mai bine să mergem înăuntru... la lumină...

Lăsând-o acolo, fără să fie poftit, trecu direct în cameră. Bătrânei, care se repezi după el, i se dezlegă limba:

— Dumnezeule mare! Ce vrei? Cine eşti dumneata? Ce pofteşti?

— Ei, Aliona Ivanovna, doar mă cunoaşteţi... Raskolnikov... uitaţi, am venit cu amanetul, cum am vorbit acum câteva zile...

I-l întinse. Bătrâna dădu să se uite la el, dar dintr-odată îşi pironi ochii în cei ai musafirului nepoftit. Îl cerceta cu o privire atentă, rea şi bănuitoare. Se scurse cam un minut; avu impresia că citeşte în ochii ei chiar un soi de batjocură, ca şi cum ghicise deja totul. Simţi că se pierde, că i se face frică, aşa o frică, încât i se păru că, dacă avea să-l mai privească aşa, fără să scoată un cuvânt, încă jumătate de minut, era în stare să lase totul baltă şi s-o ia la fugă.

— De ce vă uitaţi aşa, chiar nu mă recunoaşteţi? zise deodată, pornit la rândul lui. Vreţi să-l luaţi, bine, nu vreţi, mă duc în altă parte, nu pot să-mi pierd vremea.

Nu se gândise să spună asta, îi ieşise pur şi simplu pe gură.

Bătrâna îşi reveni, iar tonul hotărât al musafirului o mai linişti.

— Da’ ce-i cu mata, taică, aşa, dintr-odată... asta ce-i? întrebă uitându-se la amanet.

— E o tabacheră de argint, doar v-am spus data trecută.

Ea întinse mâna.

— Da’ ce ai de eşti aşa palid? Uite, îţi tremură şi mâinile! Ai făcut vreo baie, taică, sau ce?

— Sufăr de friguri, răspunse el cu glasul întretăiat. Nevoia te face palid... dacă n-ai ce mânca, adăugă abia îngăimând cuvintele.

Îl lăsau iarăşi puterile. Însă răspunsul păru plauzibil: bătrâna luă obiectul.

— Ce-i asta? întrebă ţintuindu-l din nou cu privirea şi cântărind amanetul în mână.

— Obiectul... o tabacheră... de argint... uitaţi-vă.

— Nu pare să fie de argint... Of, cum a mai înfăşurat-o!

Căznindu-se să desfacă şnurul şi îndreptându-se spre fereastră, la lumină (toate ferestrele erau închise, în ciuda zăpuşelii), îl slăbi din ochi câteva clipe, întorcându-i spatele. El îşi descheie pardesiul şi trase toporul, dar nu-l scoase de tot, ci îl ţinu cu mâna dreaptă sub haină. Nu avea pic de vlagă în mâini; simţea că îi înţepenesc tot mai tare cu fiecare clipă, că i se fac de lemn. Se temea să nu scape toporul... Brusc, avu impresia că începe să i se învârtă capul.

— Da’ ce-ai mai înfăşurat-o! strigă înciudată bătrâna, făcând un pas spre el.

Nu mai era nici o clipă de pierdut. Scoase toporul de tot, îşi luă avânt cu amândouă mâinile, abia mai ştiind de el, şi fără efort, aproape maşinal, o lovi cu muchia în cap. I se păru că nu avea nici o forţă. Dar de îndată ce lovi îşi recăpătă puterile.

Bătrâna, ca întotdeauna, nu avea capul acoperit. Părul blond, uşor încărunţit, parcă ud, uns din belşug, ca de obicei, cu untdelemn, era împletit într-o codiţă de şoricel prinsă la ceafă cu un rest de pieptene din baga. Pentru că era mică de statură, lovitura o nimerise chiar în creştet. Scoase un ţipăt, dar foarte slab; şi se lăsă dintr-odată pe podea, apucând doar să-şi mai ducă mâinile la cap. Într-una din ele ţinea încă „amanetul“. De data asta lovi cu toată puterea, o dată, încă o dată, tot cu muchia şi tot în acelaşi loc. Sângele ţâşni ca dintr-un pahar răsturnat şi trupul se prăvăli pe spate. El se trase înapoi, lăsându-l să cadă, şi apoi, se aplecă asupra feţei sale; era deja moartă. Ochii îi erau ieşiţi din orbite, parcă voiseră să sară din cap, iar fruntea şi toată faţa îi erau încreţite şi strâmbate de convulsii.

Puse toporul jos, lângă moartă, şi vârî mâna în buzunarul ei, căutând să nu se murdărească de sângele care şiroia – în acelaşi buzunar din dreapta de unde scosese ea data trecută cheile. Era perfect lucid, nu i se mai întuneca mintea şi nu mai avea ameţeli, dar mâinile îi mai tremurau încă. După aceea şi-a amintit că fusese chiar foarte atent, având grijă să nu se mânjească... Găsi cheile imediat; erau toate, ca şi atunci, într-o singură legătură, pe un inel de oţel. Dădu imediat fuga cu ele în dormitor. Era o cămăruţă mică de tot, cu un chivot imens cu icoane. Lângă peretele de vizavi se afla un pat mare, foarte curat, cu o plapumă vătuită, cu faţa din petice de mătase. Pe cel de-al treilea perete era comoda. Lucru ciudat, cum începu să încerce cheile la comodă şi le auzi zornăitul, simţi parcă un spasm. Voi din nou să lase totul şi să plece. Dar numai pentru o secundă; era prea târziu ca să mai dea înapoi. Zâmbi când un alt gând alarmant îl izbi brusc în moalele capului. I se năzări deodată că poate bătrâna era încă vie şi că îşi putea reveni. Lăsând cheile şi comoda, se năpusti înapoi la cadavru, apucă toporul şi-l mai ridică o dată asupra bătrânei, dar nu-l lăsă să cadă. Murise, nu exista nici o îndoială. Aplecându-se şi cercetând-o mai de-aproape, văzu clar că ţeasta era zdrobită şi chiar uşor turtită într-o parte. Dădu să pipăie cu degetul, dar îşi trase mâna: doar se vedea şi-aşa. Între timp, sângele scurs făcuse deja o băltoacă. Deodată, zări la gâtul ei un şnur, trase de el, dar şnurul era tare şi nu se rupse; pe deasupra mai era şi îmbibat cu sânge. Încercă să i-l scoată din sân aşa cum era, dar ceva nu-l lăsa, îl ţinea. Nerăbdător, dădu să apuce iar toporul şi să taie şnurul acolo, pe cadavru, de sus, dar nu îndrăzni şi cu greu, mânjindu-şi mâinile şi toporul, după două minute de caznă reuşi să taie şnurul fără să atingă trupul cu toporul şi să-l scoată; nu greşise – era o punguţă. Pe şnur se găseau două cruci, una de chiparos şi alta de aramă, şi o iconiţă emailată; iar alături de ele atârna o punguţă soioasă de năbuc, în montură de oţel şi strânsă cu un ineluş. Punguliţa era doldora; Raskolnikov o vârî în buzunar fără să se uite la ea, zvârli crucile pe pieptul bătrânei şi, apucând toporul, se repezi înapoi în dormitor.

Se grăbea cumplit, înhăţă cheile şi începu iar să le încerce. Dar nu nimerea deloc: nu intrau în broască. Nu atât din pricina mâinilor, care îi tremurau îngrozitor, ci mai mult din cauza lui, fiindcă nu făcea ce trebuie: de pildă, vedea că o cheie nu merge, dar încerca în continuare. Brusc îşi aminti, parcă o şi văzu: cheia cea mare, dinţată, care se bălăngănea împreună cu cele mici, trebuia să fie negreşit nu de la comodă (cum se gândise şi data trecută), ci de la vreun cufăr, şi poate tocmai acolo se afla tot ce era de ascuns. Lăsă comoda şi se vârî numaidecât sub pat, ştiind că bătrânele aveau obiceiul să ţină lădiţe sub pat. Într-adevăr, dădu peste o lădiţă destul de mare, lungă de peste un arşin, cu capacul bombat, bătută toată cu nituri de oţel. Cheia dinţată se potrivi imediat şi o deschise. Deasupra, sub un cearşaf alb, era o şubă din blană de iepure cu faţa din postav roşu; sub ea se afla o rochie de mătase, pe urmă un şal, iar mai jos, până la fund, păreau să fie doar nişte bulendre. Întâi dădu să-şi şteargă mâinile mânjite de sânge pe postavul roşu. „E roşu, iar pe roşu nu prea se vede sângele“, îşi spuse, dar brusc îşi reveni. „Doamne! Nu cumva îmi pierd minţile?“, se gândi îngrozit.

Însă când răscoli bulendrele, de sub şubuliţă se ivi deodată un ceas de aur. Se apucă să scotocească febril. Într-adevăr, printre boarfe erau amestecate obiecte de aur, probabil toate amaneturi, nerăscumpărate ori aşteptând să fie răscumpărate, brăţări, lănţişoare, cercei, ace etc. Unele erau în cutiuţe, altele erau doar învelite în hârtie de ziar, dar meticulos, cu foia pusă în două şi legate de jur împrejur cu şnur. Se porni să le îndese repede prin buzunarele de la pantaloni şi de la pardesiu, fără să aleagă şi fără să desfacă pacheţelele şi cutiuţele; însă nu apucă să adune prea multe...

Brusc, în odaia în care zăcea bătrâna se auziră paşi. Se opri şi încremeni ca mort. Dar era linişte peste tot, i s-o fi părut doar. Deodată se auzi clar un strigăt slab, de parcă cineva gemea încet şi întretăiat, iar pe urmă amuţea. Apoi din nou linişte mormântală vreun minut sau două. Stătea ciucit lângă cufăr şi aştepta abia respirând, dar dintr-odată sări în picioare, apucă toporul şi se năpusti afară din dormitor.

În mijlocul camerei stătea Lizaveta, cu o legătură mare în braţe, şi se uita încremenită, albă ca varul, la sora ei moartă, părând să nu mai aibă putere nici să strige. În clipa când îl văzu dând buzna, începu să tremure ca o frunză, un tremurat mărunt, iar faţa i se contracta spasmodic; ridică puţin o mână, dădu să deschidă gura, însă nu ţipă, ci porni să se tragă încet îndărăt, spre un colţ, privindu-l fix, drept în ochi, dar tot fără să ţipe, ca şi cum nu avea aer. Se năpusti către ea cu toporul; buzele ei se strânseră jalnic, ca la copiii mici de tot atunci când se sperie de ceva, se uită ţintă la ce i-a speriat şi sunt gata să ţipe. Atât de redusă, de îndobitocită şi veşnic terorizată era această amărâtă de Lizaveta, că nici nu ridică braţele să-şi apere faţa, gestul cel mai firesc şi necesar în clipa aceea, căci toporul se legăna chiar deasupra capului ei. Nu făcu decât să ridice puţin mâna stângă liberă, dar nicidecum până în dreptul feţei, ci doar o întinse încet spre el, vrând parcă să-l îndepărteze. Tăişul toporului pătrunse drept în ţeastă, despicând-o dintr-odată din creştetul capului până aproape de frunte. Se prăbuşi imediat. Raskolnikov se pierdu de tot cu firea, apucă balotul ei, îl zvârli la loc şi fugi în antreu.

Spaima punea tot mai mult şi mai mult stăpânire pe el, mai cu seamă după acest al doilea omor, cu totul neprevăzut. Ar fi vrut să fugă cât mai repede de-acolo. Şi dacă ar fi fost în stare să vadă şi să judece mai bine în clipa aceea; dacă măcar şi-ar fi putut imagina nenorocirea situaţiei lui disperate, în toată hidoşenia şi absurditatea ei, dacă ar fi înţeles prin câte greutăţi şi, probabil, prin câte nelegiuiri mai avea să treacă pentru a scăpa de acolo şi a ajunge acasă, poate că ar fi lăsat totul şi s-ar fi dus imediat să se denunţe, nu din frică pentru propria persoană, ci doar din groază şi repulsie faţă de ceea ce făptuise. Repulsia, mai cu seamă, se ridica şi creştea în el clipă de clipă. Pentru nimic în lume nu s-ar mai fi dus acum, nu numai după cufăr, dar nici măcar în odaie.

Însă un soi de aiureală, chiar de prostraţie, începea să pună treptat stăpânire pe el: minute în şir părea să uite de sine sau, mai bine zis, să uite esenţialul şi să se agaţe de nimicuri. Totuşi, aruncând o privire în bucătărie şi văzând pe laviţă o găleată pe jumătate plină cu apă, se gândi să-şi spele mâinile şi toporul. Mâinile îi erau pline de sânge şi lipicioase. Vârî toporul cu tăişul în apă, apucă bucăţica de săpun de pe o farfurioară ciobită pusă pe prichiciul ferestrei şi începu să se spele pe mâini. Apoi scoase toporul, îi spălă tăişul şi frecă îndelung, vreo trei minute, coada pe care se închegase sângele, dând şi cu săpun. Pe urmă şterse totul cu rufele puse la uscat pe o sfoară întinsă de-a curmezişul bucătăriei şi cercetă din nou toporul la fereastră, îndelung, cu atenţie. Nu rămăseseră urme, dar lemnul era încă ud. Vârî cu grijă toporul în bretea, sub pardesiu. Apoi, cât îi îngădui lumina din bucătăria întunecoasă, îşi cercetă pardesiul, pantalonii şi cizmele. La prima vedere, nu părea să fie nimic; doar pe cizme erau pete. Udă o cârpă şi îşi şterse cizmele. Ştia, de altminteri, că nu se vedea bine şi că se putea să-i fi scăpat o mulţime de pete, care altora să le sară în ochi. Rămase pe gânduri în mijlocul odăii. Un gând sinistru, chinuitor urca în el – gândul că înnebunea şi că în clipa aceea nu era în stare nici să judece, nici să se apere, că poate nu trebuia să facă ce făcea el acum.

— Doamne! Trebuie să fug, să fug! bâigui şi se repezi în antreu.

Aici avea să încerce însă o spaimă cum nu mai încercase, în mod sigur, niciodată.

Stătea, se uita şi nu-şi credea ochilor: uşa, uşa de-afară, dintre antreu şi scară, cea la care sunase şi pe care intrase, stătea deschisă, ba chiar de-o palmă: nici lacăt, nici zăvor în tot timpul ăsta! Bătrâna nu închisese în urma lui, poate din precauţie. Dar, Dumnezeule! După aceea o văzuse pe Lizaveta! Şi cum putuse, cum putuse să nu-şi dea seama, că doar intrase pe undeva. Şi nu prin zid.

Se repezi la uşă şi puse zăvorul.

— Nu, iar nu fac ce trebuie! Trebuie să plec, să plec...

Trase zăvorul, deschise uşa şi ciuli urechea la ce se întâmpla pe scară.

Ascultă îndelung. Undeva departe, probabil în gang, se auzeau strigăte stridente: două voci se certau şi se înjurau. „Ce-or avea?“ Aşteptă cu răbdare. Pe urmă se făcu brusc linişte, ca şi cum cineva curmase totul; se împrăştiaseră. Dădu să plece, dar la etajul de dedesubt se deschise brusc o uşă şi cineva începu să coboare îngânând un cântecel. „I-a apucat pe toţi!“, îi trecu prin minte. Trase din nou uşa după el şi mai aşteptă. În fine, totul se potoli, nu mai era nici ţipenie. Pusese deja piciorul pe treapta scării, când deodată se auziră iar paşi, ai altcuiva.

Se auzeau de foarte departe, chiar de la piciorul scării, dar îşi aminti perfect, limpede, că încă de la primul zgomot bănuise, cine ştie de ce, că într-aici veneau, la patru, la bătrână. De ce? Era un zgomot aparte, care dădea de gândit? Paşii erau grei, egali, nu se grăbeau. Iată, omul trecuse deja de primul etaj şi continua să urce; paşii se auzeau tot mai clar, tot mai clar! Îi auzea răsuflarea greoaie. Începea deja să urce la trei... Veneau într-aici! Brusc avu impresia că înţepeneşte, că era exact ca în somn, când visezi că eşti ajuns din urmă, că-s aproape şi vor să te omoare, dar parcă eşti bătut în cuie, nici mâinile nu poţi să ţi le mişti.

Când vizitatorul începu deja să urce la patru, zvâcni în sfârşit din tot trupul şi izbuti, iute şi agil, să se strecoare înapoi în casă şi să închidă uşa. Apoi puse mâna pe zăvor şi încet, fără să se audă, îl împinse. Făcuse totul instinctiv. Pe urmă se aşeză la pândă, ţinându-şi respiraţia, chiar lângă uşă. Acum stăteau faţă în faţă, cum făcuse mai devreme cu bătrâna, când, prin uşa dintre ei, trăsese cu urechea.

Vizitatorul răsuflă greoi de câteva ori. „Trebuie să fie mare şi gras“, se gândi Raskolnikov strângând toporul în mână. Într-adevăr, parcă totul era un vis. Vizitatorul puse mâna pe clopoţel şi sună tare.

În clipa când auzi clinchetul de tinichea al clopoţelului, i se năzări brusc că mişca ceva prin cameră. Chiar ascultă cu atenţie preţ de câteva secunde. Necunoscutul mai sună o dată, apoi aşteptă puţin şi, pierzându-şi brusc răbdarea, începu să tragă cu toată puterea de clanţă. Raskolnikov se uită îngrozit la ivărul care sălta în zăvor şi aşteptă cu o frică tâmpă, uite acum sare ivărul. Se putea prea bine, la cât de tare era zgâlţâit. Îi trecu prin minte să-l ţină cu mâna, dar celălalt ar fi putut ghici. Capul prinse parcă să i se învârtă din nou. „Cad!“, îi fulgeră prin minte, dar vizitatorul vorbi şi atunci îşi reveni pe dată.

— Da’ ce-or face acolo, afurisitele, trag la aghioase ori le-a gâtuit careva? mugi celălalt ca dintr-un butoi. Hei, Aliona Ivanovna, cotoroanţă bătrână ce eşti! Lizaveta Ivanovna, zâna zânelor! Deschideţi! Pfui, afurisitele astea or dormi ori ce-or face?

Apucându-l iar furiile, trase de vreo zece ori cu toată puterea de clopoţel. Omul precis era cunoscut şi i se ştia de frică în casa asta.

Chiar în clipa aceea se auziră nişte paşi mărunţi şi grăbiţi pe scară. Mai venea cineva. Raskolnikov nici nu-i auzise la început.

— Chiar nu-i nimeni? strigă tare şi vesel nou-sositul adresându-se fără nici o introducere primului vizitator, care continua să tragă de clopoţel. Salutare, Koh!

„După glas trebuie să fie tânăr de tot“, se gândi Raskolnikov.

— Dracu’ ştie! Aproape că am spart uşa, răspunse Koh. Dar de unde mă ştii dumneata?

— Asta-i bună! Păi acum două zile ţi-am luat două partide de biliard la Gambrinus.

— A-a-a...

— Şi nu-s? Ciudat. Chiar prost de tot. Groaznic. Da’ unde să se fi dus bătrâna? Că am treabă cu ea.

— Păi şi eu am treabă cu ea, nenică!

— Ei, asta e! Facem cale-ntoarsă. Ai, ai! Nădăjduiam să iau nişte bani! zise tânărul.

— Facem, vezi bine, da’ nu-nţeleg de ce mi-a spus să vin? Am făcut şi un ocol. Pe unde dracu’ umblă, mă-ntreb. Şade cu anii de se-năcreşte, cică o dor picioarele, şi-acum i s-a făcut de ducă!

— Să-ntrebăm portarul?

— Ce?

— Unde s-a dus şi când se-ntoarce.

— Hm... dracu’ ştie... să-ntrebăm... da’ ea nu se duce nicăieri. Fir-ar al dracului, n-avem încotro, haidem!

— Stai! strigă deodată tânărul. Ia uite, vezi cum rămâne uşa dacă tragi?

— Şi?

— Înseamnă că nu-i închisă din broască, ci cu zăvorul, stă în ivăr! Auzi cum face zăvorul?

— Şi?

— Chiar nu pricepi? Înseamnă că una-i acasă. Dacă ar fi plecat amândouă, ar fi închis pe-afară cu cheia, nu cu zăvorul, pe dinăuntru. Uite, auzi cum joacă zăvorul? Dar ca să-nchizi cu zăvorul, pe dinăuntru, trebuie să fii acasă, pricepi? Înseamnă că sunt în casă, da’ nu deschid!

— Chiar aşa-i! strigă Koh mirat. Da’ ce-or face acolo?

Începu să tragă din nou cu furie de uşă.

— Stai! strigă din nou tânărul. Nu trage! Ceva nu-i în regulă – doar ai sunat, ai tras şi n-au deschis; atunci, ori sunt leşinate amândouă, ori...

— Ce?

— Uite ce: să mergem după portar; poate le trezeşte el.

— Hai!

O luară amândoi în jos pe scară.

— Stai! Rămâi dumneata aici şi mă reped eu jos după portar.

— De ce să rămân?

— Da’ ce, e mare lucru?

— Poate...

— Eu învăţ ca să mă fac judecător de instrucţie. Şi e limpede, lim-pe-de, că ceva nu-i în regulă aici! strigă înfierbântat tânărul şi o luă la goană în jos pe scări.

Koh rămase, trase iar binişor de clopoţel, care scoase un clinchet; pe urmă, calm, chibzuind şi cercetând parcă, începu să mişte clanţa uşii, trăgând-o şi dându-i drumul, ca pentru a se convinge că uşa stătea numai în zăvor. Pe urmă, gâfâind, se aplecă şi începu să se uite pe gaura cheii, dar cum cheia era băgată în broască, nu se vedea nimic.

Raskolnikov stătea în picioare şi ţinea strâns toporul. Părea în delir. Se pregătea chiar de bătaie dacă aveau să intre. Cât timp bătuseră în uşă şi stabiliseră ce să facă, dăduse de câteva ori să termine odată cu tot şi să strige la ei din spatele uşii. Din când în când îi venea să-i ia la înjurături, să-i întărâte înainte să deschidă. „De-acum, de-ar merge mai repede!“, îi trecu prin minte.

— Ce dracu’ face ăsta?

Timpul trecea, se scurse un minut, apoi încă unul, dar nu apărea nimeni. Koh începu să se foiască.

— Ce dracu’! strigă deodată şi, pierzându-şi răbdarea, lăsă baltă pânda şi o luă zorit în jos pe scări, bocănind cu cizmele. Paşii se stinseră.

„Dumnezeule, ce să fac?“

Raskolnikov trase zăvorul şi întredeschise uşa – nu se-auzea nimic. Brusc, fără să se mai gândească, ieşi, închise cât putu mai bine uşa în urma lui şi o luă în jos pe scară.

Coborâse deja trei trepte, când deodată se auzi mare larmă de jos. Unde să se bage? Nu era nici un cotlon în care să se ascundă. Să fugă înapoi în casă!

— Mă, împieliţatule, diavole! Puneţi mâna pe el!

Dintr-un apartament, cineva se năpusti în jos strigând, dar parcă nu fugea, ci se prăvălea pe scară, urlând cât îl ţinea gura:

— Mitka! Mitka! Mitka! Mitka! Mitka! Lua-te-ar dracu’ să te ia!

Strigătele sfârşiră într-un ţipăt; ultimele sunete se auziră din curte; apoi totul amuţi. Dar în aceeaşi clipă, câţiva oameni, vorbind tare şi repede, începură să urce scara cu zgomot. Erau trei sau patru. Desluşi glasul sonor al tânărului. „Ei sunt!“

În culmea disperării, porni drept spre ei. Fie ce-o fi! Dacă îl opreau, era pierdut, dacă-l lăsau să treacă, la fel; aveau să-l ţină minte. Se apropiau deja, mai aveau doar un etaj, când deodată... era salvat! La câteva trepte de el, în dreapta, se zărea apartamentul gol şi larg deschis de la etajul doi, unde zugrăveau mai devreme muncitorii, iar acum, ca un făcut, aceştia plecaseră. Pesemne că ei coborâseră în fugă, strigând, adineauri. Podelele erau proaspăt vopsite, în mijlocul încăperii stăteau nişte cădiţe şi un hârb cu vopsea şi cu o pensulă. Cât ai clipi, se strecură pe uşa deschisă şi se ascunse după perete; era şi timpul – ajunseseră deja pe palier. Pe urmă o cotiră în sus şi trecură pe alături, la etajul patru, vorbind tare între ei. Aşteptă puţin, ieşi în vârfurile picioarelor şi o luă la fugă în jos.

Nimeni pe scară! Nici în gang. Trecu iute pe sub portic şi coti la stânga, în stradă.

Ştia foarte bine, ştia perfect, că ei erau în clipa aceea înăuntru, că rămăseseră cu gura căscată văzând uşa deschisă, că doar adineauri era închisă, că deja se uitau la cadavre şi că nu le trebuia mai mult de un minut ca să îşi dea seama şi să înţeleagă cât se poate de limpede că ucigaşul abia plecase de-acolo şi că izbutise să se ascundă pe undeva, se strecurase pe lângă ei şi fugise; poate îşi dădeau seama şi că stătuse în apartamentul gol până urcaseră ei. Dar nu îndrăzni să o ia prea repede la picior, cu toate că mai avea o sută de paşi până să dea cotul. „N-ar fi mai bine să mă furişez în vreun gang şi să aştept pe undeva, pe vreo scară? Nu, aş putea s-o păţesc! S-arunc toporul pe undeva? Să iau o birjă? S-a zis cu mine!“

Uite în sfârşit străduţa; dădu cotul mai mult mort decât viu; acum era deja pe jumătate salvat, ştia bine lucrul ăsta: era mai puţin suspect şi, oricum, pe-acolo bântuia mai multă lume, iar el putea să se piardă în ea ca un fir de nisip. Dar tot chinul ăsta îl sleise atât de tare, încât abia se mai mişca. Sudoarea îi curgea broboane-broboane, gâtul îi era lac de apă. „Uită-te la tine, eşti cui!“, îi strigă cineva când ajunse pe chei.

Nu prea mai ştia de el şi, pe măsură ce trecea timpul, mintea i se întuneca tot mai tare. Îşi amintea că deodată, ieşind pe chei, se speriase că nu prea era lume şi că aici putea fi observat mai uşor şi că voise să cotească înapoi pe străduţă. Deşi era cât pe ce să se prăbuşească de oboseală, făcu un ocol ca să ajungă acasă din partea opusă.

Nu-şi venise în fire nici când străbătu gangul de la intrarea casei lui, ajunsese deja pe scară când îşi aminti de topor. Mai avea ceva foarte important de făcut: să-l pună înapoi fără să fie văzut, dacă se putea. Fireşte, nu era încă în stare să judece că poate ar fi fost mult mai bine pentru el să nu pună toporul la loc, ci să-l arunce, chiar mai târziu, într-o curte străină.

Dar avu noroc. Uşa de la cuşca portarului era închisă, dar nu cu lacătul, deci portarul trebuia să fie pe-acasă. Însă el îşi pierduse în asemenea hal capacitatea de a pricepe ceva, încât se duse direct la uşa cuştii portarului şi o deschise. Dacă portarul l-ar fi întrebat: „Ce doreşti?“, probabil că i-ar fi întins pur şi simplu toporul. Dar portarul nu era nici de data asta, aşa că izbuti să pună toporul la locul lui, sub laviţă; puse chiar şi bucata de lemn deasupra, aşa cum fusese. Nu se întâlni cu nimeni după aceea, cu absolut nimeni, până ajunse în odaia lui; uşa gazdei era închisă. După ce intră la el, se aruncă pe divan aşa cum era. Nu adormi, dar era aproape inconştient. Dacă ar fi intrat cineva în cameră atunci, ar fi sărit în picioare şi ar fi început să ţipe. Frânturi de gânduri îi umblau prin cap, dar nu putea prinde nici unul, nu se putea opri la nici unul, cu toate că se străduia...