Sophie Kinsella

Am numărul tău

Traducere din limba engleză
de Mihaela Doagă

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2838-4

ISBN PDF: 978-973-46-2839-1

ISBN print: 978-973-46-2650-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SOPHIE KINSELLA s-a născut în 1969, la Londra. A studiat ştiinţele politice, filozofia şi economia la Oxford şi a lucrat ca ziaristă specializată în domeniul financiar, însă succesul romanului ei de debut a convins-o să se dedice în exclusivitate scrisului. La Editura Polirom au apărut: La cumpărături în rochie de mireasă (2005), Poţi să ţii un secret? (2006), La cumpărături cu sora mea (2006), Goana după cumpărături la New York (2007), Mă dau în vânt după cumpărături (2006), Supermenajera (2007), La cumpărături cu bebe (2008), Îţi aminteşti de mine? (2008), Fata fantomă (2009), La cumpărături cu Minnie (2010).

Am numărul tău (2012) urmăreşte cu un umor savuros peripeţiile unei tinere aflate la un pas de împlinirea celui mai frumos vis – căsătoria cu bărbatul iubit. Viaţa lui Poppy Wyatt pare să fi intrat pe un făgaş fericit. Are o carieră de succes ca fizioterapeut şi doar câteva zile o mai despart de nunta cu Magnus Tavish, un lector universitar dintr-o familie distinsă. Dar visul începe să-i alunece printre degete din clipa în care îşi pierde inelul de logodnă – o bijuterie aflată în familia viitorilor socri de trei generaţii – şi telefonul mobil în timpul unei alarme de incendiu la hotelul unde lua masa cu prietenele. Lucrurile se complică şi mai tare când găseşte din întâmplare, aruncat într-un coş de gunoi, telefonul lui Sam Roxton, directorul extrem de ocupat al unei firme de consultanţă. Poppy nu rezistă tentaţiei de-a se amesteca în viaţa personală şi profesională a lui Sam Roxton, de care se simte irezistibil atrasă, şi se pomeneşte antrenată în cele mai neaşteptate şi mai nostime situaţii.

Pentru Rex

Unu

Perspectivă. Am nevoie să văd lucrurile în perspectivă. Nu e vorba de un cutremur sau un nebun înarmat sau un accident nuclear, da? Raportat la alte dezastre, acesta nu e unul major. Nu major. Îmi închipui că într-o zi o să râd când îmi voi aminti de acest moment şi o să-mi spun „Ha, ha, ce fraieră am fost să-mi fac griji“.

Încetează, Poppy. Nici să nu te gândeşti. Nu-mi vine să râd – de fapt, mi-e rău. Umblu năucă prin sala de recepţii a hotelului, cu inima bătând să-mi sară din piept, căutând zadarnic de-a lungul mochetei albastre cu model, în spatele scaunelor aurite, sub şerveţelele aruncate, în locuri unde n-ar putea să fie.

L-am pierdut. Singurul lucru din lume pe care nu trebuia să-l pierd. Inelul meu de logodnă.

Ar fi prea puţin zis că e un inel special. Există în familia Tavish de trei generaţii. Are un smarald superb, încadrat de două diamante şi Magnus a trebuit să-l scoată dintr-un seif special de la bancă înainte de a mă cere în căsătorie. L-am purtat cu grijă zi de zi, timp de trei luni, noaptea aşezându-l cu sfinţenie pe o tăviţă specială de porţelan, verificând odată la 30 de secunde să văd dacă-l am pe deget… şi acum, chiar în ziua în care părinţii lui se întorc din State, l-am pierdut. Taman în ziua asta.

Profesorii universitari Antony Tavish şi Wanda Brook-Tavish sunt, chiar în acest moment, la bordul unui avion, în drum spre casă, după şase luni de concediu sabatic la Chicago. Mi-i şi imaginez, ronţăind alune prăjite cu miere şi citind lucrări academice, fiecare cu Kindle-ul lui. Sincer, nu ştiu care te intimidează mai mult.

El. E atât de sarcastic.

Nu, ea. Cu părul ei zburlit, întrebându-te tot timpul ce părere ai despre feminism.

OK, amândoi te sperie la culme. Şi vor ateriza cam într-o oră şi cu siguranţă o să vrea să vadă inelul…

Nu. Nu intra în panică, Poppy. Gândeşte pozitiv. Trebuie doar să abordez problema dintr-un alt unghi. Cum ar fi… oare ce-ar face Poirot? Poirot nu s-ar criza. Şi-ar păstra calmul, şi-ar folosi materia cenuşie şi şi-ar aminti un detaliu minuscul, crucial, care ar fi indiciul ce rezolvă întregul mister.

Închid strâns ochii. Haideţi, celule cenuşii. Faceţi ce ştiţi mai bine.

Faza e că nu ştiu dacă Poirot băuse trei pahare de şampanie roz şi un mojito înainte să rezolve crima din Orient Expres.

— Domnişoară?

O femeie de serviciu căruntă încearcă să treacă pe lângă mine cu un aspirator şi eu tresar îngrozită. Deja dau cu aspiratorul? Dacă aspiră inelul?

— Mă scuzaţi.

O apuc de umăr, prin uniforma de nailon albastru.

— Puteţi să mă lăsaţi să mai caut cinci minute înainte să daţi cu aspiratorul?

— Încă vă mai căutaţi inelul?

Clatină din cap, a îndoială, apoi zâmbeşte.

— Sunt sigură c-o să daţi de el acasă. Probabil că în tot timpul ăsta a fost acolo.

— Poate.

Mă silesc să încuviinţez politicos, deşi îmi vine să urlu: „Nu sunt chiar atât de proastă!“.

În celălalt capăt al salonului zăresc o altă femeie de serviciu care strânge firimituri şi şerveţele mototolite de hârtie într-un sac negru de gunoi. Nu e deloc atentă la ce face. Oare nu m-a ascultat?

— Mă scuzaţi! zbier cu o voce ascuţită în timp ce ţâşnesc spre ea. Îmi căutaţi inelul, nu-i aşa?

— Nu l-am văzut deocamdată, drăguţă.

Şi răstoarnă încă un rând de resturi de pe masă în sac, nepăsându-i că mă umplu de glazură cu cremă de unt pe mâini.

— Drăguţă, eu încerc să fac curat.

Femeia îmi smulge şerveţelele din mână.

— Uite ce mizerie faci!

— Ştiu, ştiu. Îmi pare rău.

Încerc să strâng formele de brioşe pe care le-am scăpat pe jos.

— Dar nu înţelegeţi. Dacă nu găsesc inelul ăsta am încurcat-o.

Îmi doresc să înşfac sacul de gunoi şi să iniţiez o analiză criminalistică a conţinutului, cu o pensă. Îmi doresc să sigilez întreaga încăpere cu bandă izolantă şi s-o declar locul crimei. Trebuie să fie aici, trebuie.

Dacă nu cumva l-a luat cineva. Asta e posibilitatea alternativă de care mă agăţ. Una din prietenele mele îl are încă pe deget şi cumva nu şi-a dat seama. Poate c-a alunecat într-o geantă… poate c-a picat într-un buzunar… a rămas agăţat într-un pulover… posibilităţile din imaginaţia mea devin din ce în ce mai absurde, dar nu pot renunţa la ele.

— Aţi căutat la toaletă?

Femeia încearcă să treacă pe lângă mine.

Normal c-am căutat la toaletă. Am verificat fiecare cabină în patru labe. Şi apoi fiecare chiuvetă. De două ori. Şi apoi am încercat să-l conving pe recepţioner să închidă baia şi să permită verificarea fiecărei ţevi de la chiuvetă, dar a refuzat. A zis că ar fi altceva dacă aş fi fost sigură că l-am pierdut acolo şi că era sigur că poliţia i-ar da dreptate şi m-a rugat să mă dau la o parte pentru că mai aşteptau şi alte persoane.

Poliţia. Pff. Mi-am închipuit c-o să vină cu o maşină cu sirenă de îndată ce i-am sunat, nu c-o să-mi zică să vin la secţie şi să depun o plângere. N-am timp să depun o plângere! Trebuie să-mi găsesc inelul!

Mă întorc grăbită la masa rotundă la care am stat în după-amiaza asta şi mă târăsc sub ea, pipăind din nou mocheta. Cum am putut lăsa să se întâmple una ca asta? Cum am putut să fiu atât de proastă?

A fost ideea vechii mele prietene din şcoală Natasha să luăm bilete la „Ceaiul cu Şampanie la Marie Curie“. N-a putut ajunge la petrecerea burlăciţelor, care constase într-un weekend la spa, aşa că ăsta era un fel de substitut. Eram opt la masă, sorbind voioase şampanie şi îndopându-ne cu brioşe şi, chiar înainte să înceapă tombola, una din ele a zis: „Hai, Poppy, lasă-ne să încercăm şi noi inelul“.

Acum nici măcar nu-mi amintesc care din ele a fost. Oare Annalise? Annalise mi-a fost colegă de facultate şi acum lucrăm împreună la First Fit Physio, cu Ruby care a urmat şi ea cursul de fizioterapie cu noi. Ruby a fost şi ea la ceai, dar nu sunt sigură că a încercat inelul. Sau l-o fi încercat?

Nu-mi vine să cred cât de varză sunt la chestia asta. Cum pot să aplic metoda lui Poirot dacă nu-mi amintesc nici măcar lucrurile esenţiale? Adevărul e că parcă toată lumea voia să încerce inelul: Natasha, Clare, Jane (prietene din şcoală din Taunton), Lucinda (cea care-mi organizează nunta şi mi-a devenit prietenă cumva), asistenta ei, Clemency, Ruby şi Annalise (care nu-mi sunt doar prietene din facultate şi colege, ci şi cele mai bune prietene. O să fie şi domnişoarele mele de onoare).

Recunosc: mă bălăceam în admiraţie. Încă nu-mi vine să cred că un lucru atât de frumos şi distins îmi aparţine. De fapt, încă nu-mi vine să cred nimic din toate astea. Sunt logodită! Eu, Poppy Wyatt. Sunt logodită cu un lector universitar, înalt şi chipeş, care a scris o carte şi a apărut chiar şi la TV. Cu doar şase luni în urmă, viaţa mea amoroasă era zonă calamitată. Nu se întâmplase nimic interesant de un an şi, cu inima îndoită, eram pe cale să-i acord o a doua şansă tipului cu respiraţia urât-mirositoare întâlnit prin match.com… şi acum în zece zile urmează să mă mărit! Mă trezesc în fiecare dimineaţă şi, în timp ce privesc spatele neted, pistruiat, al lui Magnus, încă adormit, îmi spun: „Logodnicul meu, Dr. Magnus Tavish, bursier la King’s College London1“ şi parcă nu-mi vine a crede. Apoi mă întorc şi mă uit la inel cum străluceşte opulent pe noptieră şi iar nu-mi vine a crede.

Ce-o să spună Magnus?

Simt o gheară în stomac şi mi se pune un nod în gât. Nu. Nu te gândi la asta. Haideţi, celule cenuşii. Faceţi-vă treaba.

Îmi amintesc că Clare a purtat inelul o bună bucată de vreme. Chiar nu mai voia să şi-l scoată. Apoi Natasha a început să tragă de el, spunând „E rândul meu, e rândul meu!“. Şi îmi amintesc că eu am strigat „Aveţi grijă!“.

Vreau să spun, nu e ca şi cum aş fi fost iresponsabilă. Urmăream cu grijă inelul în timp ce era plimbat în jurul mesei.

Dar apoi mi-a fost distrasă atenţia pentru că au început să strige numerele de la tombolă şi premiile erau grozave. O săptămână într-o vilă din Italia, un tuns la un salon select şi un voucher la Harvey Nichols… Salonul era plin de oameni care trăgeau bilete, se anunţau numerele de pe podium, iar femeile săreau în sus strigând „E-al meu!“.

Şi acesta a fost momentul când am greşit. Acesta este momentul care îmi provoacă un gol în stomac, momentul de cotitură. Dacă aş putea să mă întorc în timp, acesta e momentul în care m-aş întoarce spre mine şi mi-aş spune, sever, „Poppy, atenţie la priorităţi“.

Dar nu realizezi, este? Se întâmplă într-o clipă, faci greşeala crucială şi apoi momentul a trecut şi faptul e consumat.

Şi s-a întâmplat următorul lucru: Clare a câştigat la tombolă bilete la Wimbledon. Mi-e foarte dragă Clare, dar mereu a fost cam mototoală. Nu s-a ridicat şi n-a strigat „Eu! Uraaa!“ din toţi rărunchii, doar a ridicat infinitezimal mâna. Nici măcar noi cei de la masa ei nu ne-am dat seama c-a câştigat.

Tocmai când îmi dădeam seama că scutură un bilet de tombolă în aer, prezentatorul de pe scenă a zis:

— Cred că va trebui să tragem din nou, dacă nu există nici un câştigător…

— Strigă! am împuns-o pe Clare, fluturându-mi frenetic mâna. Aici! Câştigătoarea-i aici!

— Şi noul număr este… 4403.

Nu mi-a venit să cred când am văzut o brunetă aflată în celălalt capăt al sălii ţipând de bucurie şi fluturând un bilet.

— N-a câştigat ea! am exclamat indignată. Tu ai câştigat.

— Nu contează.

Clare se făcea mică.

— Ba contează! am strigat fără să mă pot abţine şi toată lumea de la masă a început să râdă.

— Hai, Poppy! a strigat Natasha. Hai, White Knightess2! Fă dreptate!

— Hai, Knightie!

Asta e o glumă mai veche care a început în vremea şcolii. Doar pentru că a existat un singur incident la şcoală, când am iniţiat o petiţie pentru salvarea hamsterilor, toată lumea a început să-mi spună „White Knightess“. Sau, în forma prescurtată, Knightie. Aparent, expresia care mă defineşte este „Ba contează!“3.

În fine. Pe scurt, două minute mai târziu, eram pe scenă alături de brunetă, certându-mă cu prezentatorul şi susţinând că biletul prietenei mele era mai valid decât al ei.

Ştiu acum că n-ar fi trebuit în veci să plec de la masă. N-ar fi trebuit să scap din ochi inelul, nici măcar o clipă. Îmi dau seama cât de imbecilă am fost. Dar, în apărarea mea, nu ştiam că se va declanşa alarma de incendiu, este?

A fost ceva incredibil. Acum stăteam cu toţii relaxaţi la un ceai cu şampanie. În clipa următoare, a început să răsune o alarmă şi toată lumea a sărit în picioare, îndreptându-se spre ieşire într-o vălmăşeală totală. Le-am zărit pe Annalise, Ruby şi celelalte fete înşfăcându-şi poşetele şi croindu-şi drum spre capătul sălii. Un tip în costum a urcat pe scenă şi a început să ne împingă pe mine, pe brunetă şi pe prezentator spre o ieşire laterală, nevrând să ne lase s-o luăm în altă parte.

— Prioritatea mea este siguranţa dumneavoastră, spunea întruna4.

Chiar şi atunci, nu e ca şi cum mi-aş fi făcut griji. Nu m-am gândit că inelul avea să dispară. Am presupus că una din prietenele mele îl pusese într-un loc sigur şi aveam să-l recuperez când mă reîntâlneam cu toată lumea afară.

Desigur, afară era un haos. La hotel avea loc, în acelaşi timp cu ceaiul nostru, o mare conferinţă de afaceri, delegaţii ieşeau rânduri-rânduri pe diverse uşi, angajaţii hotelului încercau să facă anunţuri la difuzor, maşinile claxonau şi mi-a luat o veşnicie să le găsesc pe Natasha şi Clare în zăpăceala aia.

— Inelul meu e la voi? am întrebat imediat, încercând să nu sune ca o acuzaţie. La cine e?

Amândouă m-au privit cu chipul lipsit de expresie.

— Habar n-am, a zis Natasha, ridicând din umeri. Nu era la Annalise?

Aşa că am plonjat din nou în mulţime în căutarea Annalisei, dar nu era la ea, ea avea impresia că e la Clare. Şi Clare avea impresia că e la Clemency. Iar Clemency credea că s-ar putea să fie la Ruby, dar Ruby nu plecase deja?

Faza cu panica e că te cuprinde pe neaşteptate. Acum eşti încă destul de calmă, spunându-ţi „Nu fi ridicolă. Normal că nu se poate să se fi rătăcit“. În clipa următoare, personalul de la Marie Curie anunţă că evenimentul trebuie să ia sfârşit mai devreme din cauza unor circumstanţe neprevăzute şi încep să împartă hainele şi punguţele cu cadouri. Toate prietenele tale au plecat ca să prindă metroul. Nu e nici un inel pe degetul tău. Şi auzi în minte o voce care strigă „Dumnezeule! Ştiam că asta o să se întâmple! Nimeni n-ar fi trebuit să-mi încredinţeze mie un inel de colecţie! Mare greşeală! Mare greşeală!“.

Şi aşa sfârşeşti o oră mai târziu băgată sub masă, pipăind o mochetă hidoasă, rugându-te să se întâmple un miracol. (Deşi tatăl logodnicului tău a scris un întreg tratat, cu vânzări record, afirmând că miracolele nu există, că nu sunt decât superstiţii şi că până şi să spui „Dumnezeule!“ e o dovadă că eşti cam sărac cu duhul)5.

Deodată realizez că ecranul telefonului meu licăreşte şi-l înşfac cu mâinile tremurânde. Am primit trei mesaje şi le parcurg rapid, cu o undă de speranţă.

L-ai găsit? Annalise xx

Îmi pare rău, iubito, nu l-am văzut. Nu-ţi face griji, nu-i suflu o vorbă lui Magnus. N xxx

Hei, Pops! Doamne, ce nasol, să-ţi pierzi inelul! De fapt, cred că l-am văzut… (mesaj în curs de transmitere)

Mă uit la telefon, ca hipnotizată. Clare crede că l-a văzut? Unde?

Mă târăsc de sub masă şi îmi flutur telefonul de colo-colo, dar restul mesajului se încăpăţânează să rămână suspendat. Semnalul e sub orice critică aici. Oare cum îndrăznesc să se dea un hotel de cinci stele? Va trebui să ies.

— Hei!

Mă apropii de femeia de serviciu căruntă, strigând ca să acopăr huruitul aspiratorului.

— Ies să trimit un mesaj. Dar dacă găsiţi totuşi inelul, sunaţi-mă, v-am dat numărul meu de mobil, sunt afară în stradă…

— Sigur, drăguţă, îmi răspunde ea răbdătoare.

Trec grăbită prin hol, fentez grupurile de delegaţi veniţi la conferinţă şi încetinesc în dreptul recepţionerului.

— Vreo veste…

— Nu s-a găsit nimic deocamdată, doamnă.

Afară e plăcut, e o adiere de vară în aer, deşi suntem abia la sfârşitul lui aprilie. Sper să fie aşa şi peste zece zile, pentru că rochia mea de mireasă e fără spate şi mă bazez pe ideea c-o să fie o zi frumoasă.

La intrarea hotelului sunt nişte trepte late, nu foarte înalte, şi mă tot plimb de-a lungul lor, fluturând telefonul încoace şi-ncolo, încercând zadarnic să prind semnal. În cele din urmă cobor pe trotuar, fâlfâi telefonul şi mai frenetic, îl ridic deasupra capului, apoi mă îndrept spre liniştita stradă Knightsbridge cu telefonul întins înainte.

Haide, telefonule, îl îndemn în gând. Poţi s-o faci. Fă-o pentru Poppy. Prinde mesajul. Trebuie să existe semnal pe undeva… poţi s-o faci.

— Aaaaaaah!

Îmi aud propriul ţipăt şocat înainte de a realiza măcar ce s-a întâmplat. Simt o durere ascuţită în umăr. Îmi simt degetele zdrelite. O siluetă pe bicicletă pedalează grăbit spre capătul străzii. N-apuc decât să desluşesc un hanorac vechi gri şi o pereche de blugi negri mulaţi înainte ca bicicleta să dea colţul.

Nu mai am nimic în mână. Ce naiba…

Îmi privesc uluită mâna goală. A dispărut. Tipul mi-a furat telefonul. Mama naibii, mi l-a furat!

Telefonul ăla e viaţa mea. Nu pot să trăiesc fără el. E un organ vital.

— Doamnă, vă simţiţi bine?

Portarul coboară în fugă scările.

— S-a întâmplat ceva? V-a rănit?

— Am… am fost jefuită, reuşesc să bâigui. Mi s-a furat telefonul.

Scoate un ţâţâit compătimitor.

— Ăştia fac orice pentru bani. Trebuie să fii atent într-o zonă ca asta…

Nu-l mai ascult. Am început să tremur toată. Nu m-am simţit niciodată atât de văduvită şi panicată. Ce mă fac fără telefonul meu? Cum o să pot funcţiona? Îl tot caut involuntar în locul lui obişnuit, în buzunar. Instinctiv, simt nevoia să trimit cuiva un mesaj cu textul „OMG, mi-am pierdut telefonul!“, dar cum naiba să fac asta fără telefon?

Telefonul meu înseamnă toţi ai mei. Prietenii mei. Familia mea. Înseamnă munca mea. Lumea mea. Înseamnă totul. Mă simt ca şi cum cineva m-ar fi deconectat brusc de la un aparat care mă ţinea în viaţă.

— Vreţi să chem poliţia, doamnă?

Portarul mă priveşte îngrijorat.

Sunt prea preocupată ca să-i răspund. Tocmai m-a izbit un gând şi mai groaznic. Inelul. Am dat numărul meu de mobil tuturor: femeilor de serviciu, celor care se ocupă de toaletă, personalului de la Marie Curie. Dacă-l găseşte cineva? Dacă l-a găsit cineva şi încearcă să mă sune chiar în clipa asta şi nu-i răspunde nimeni pentru că tipul cu hanorac a aruncat deja cartela SIM în râu?

Oh, Doamne6. Trebuie să vorbesc cu recepţionerul. O să le dau numărul de acasă.

Nu. Nu-i o idee bună. Dacă-mi lasă un mesaj, s-ar putea să-l audă Magnus7.

OK, atunci… atunci… o să le dau numărul de la serviciu. Da.

Atâta doar că nu e nimeni la birou azi. Nu pot să mă duc să stau cu orele acolo, pentru orice eventualitate.

Încep să intru în panică serios acum. Totul se duce de râpă.

Ca să fie tacâmul complet, când dau fuga înapoi în holul hotelului, recepţionerul e ocupat. Biroul lui e înconjurat de un grup mare de delegaţi de la conferinţă, care vorbesc despre rezervările de la restaurant. Încerc să-i prind privirea, sperând c-o să-mi acorde prioritate, dar se face că nu mă vede şi mă simt puţin jignită. Ştiu că i-am răpit destul timp în după-amiaza asta, dar oare nu realizează în ce criză oribilă sunt?

— Doamnă.

Portarul a intrat după mine în hol, cu o expresie îngrijorată.

— Putem să vă oferim ceva care să atenueze şocul? Arnold!

Cheamă grăbit un chelner.

— Un coniac pentru doamna, te rog, din partea casei. Şi, dacă vorbiţi cu recepţionerul, o să vă ajute să chemaţi poliţia. Vreţi să luaţi un loc?

— Nu, mulţumesc.

Deodată îmi vine o idee.

— Poate ar trebui să sun la numărul meu! Să-l sun pe hoţ! Aş putea să-l rog să se întoarcă, să-i ofer o recompensă… ce credeţi? Îmi puteţi împrumuta telefonul?

Portarul aproape că se dă înapoi când întind mâna spre el.

— Doamnă, cred că e o idee foarte nesăbuită, îmi spune sever. Şi sunt sigur că poliţia va fi de acord cu mine că nici nu se pune problema să faceţi aşa ceva. Cred că sunteţi în stare de şoc. Vă rog, luaţi un loc şi încercaţi să vă liniştiţi.

Hmm. Poate are dreptate. Nu ţin morţiş să-mi dau întâlnire cu un infractor cu hanorac. Dar nu pot să stau jos şi să mă liniştesc; sunt mult prea agitată. Ca să-mi liniştesc nervii, încep să mă plimb în cerc, bocănind pe podeaua de marmură. Trec pe lângă ghiveciul cu ficus uriaş… pe lângă masa cu ziare… pe lângă un coş de gunoi mare şi strălucitor… înapoi la ficus. E un mic circuit care mă linişteşte şi în timpul ăsta pot să stau cu ochii pe recepţioner, aşteptând să se elibereze.

În hol forfotesc oameni de afaceri de la conferinţă. Prin uşile de sticlă îl văd pe portar întors la postul lui pe scări, ocupat să cheme taxiuri şi să primească bacşişuri. În apropiere se află un japonez îndesat într-un costum albastru, scoţând exclamaţii furioase în ceea ce pare a fi japoneză şi gesticulând la toată lumea, cu ecusonul de conferinţă atârnat de gât cu un şnur roşu. E atât de mărunţel şi ceilalţi par atât de intimidaţi, încât mai că-mi vine să zâmbesc.

Coniacul îmi este adus pe o tavă şi fac o scurtă pauză, dându-l pe gât dintr-o înghiţitură, apoi îmi reiau plimbarea, urmând acelaşi traseu repetitiv.

Ghiveciul cu ficus… masa cu ziare… coşul de gunoi… ghiveciul cu ficus… masa cu ziare… coşul de gunoi…

Acum că m-am mai calmat un pic, încep să clocesc gânduri criminale. Oare tipul în hanorac realizează că mi-a distrus viaţa? Realizează cât de crucial e un telefon? E cel mai rău lucru pe care i-l poţi fura cuiva. Cel mai rău.

Şi nici măcar nu era un telefon grozav. Era destul de vechi. Aşa că baftă dacă tipul în hanorac vrea să scrie „B“ într-un mesaj sau să intre pe net. Sper că va încerca şi nu-i va ieşi figura. Atunci o să-i pară rău.

Ficus… ziare… coş… ficus… ziare… coş.

Şi m-a şi lovit la umăr. Ticălosul. Poate dacă-l dau în judecată aş putea să obţin daune de milioane. Dacă-l prind vreodată, ceea ce nu se va întâmpla.

Ficus… ziare… coş.

Coş.

Stai aşa.

Ce-i asta?

Rămân ţintuită locului, privesc fix coşul şi mă întreb dacă cineva îşi bate joc de mine sau dacă am halucinaţii.

E un telefon.

În coşul de gunoi. Un telefon mobil.

1. Specialitatea sa este Simbolismul Cultural. Am citit în viteză cartea lui, Filosofia simbolismului, după a doua întâlnire cu el şi apoi am încercat să pretind că aş fi citit-o de mult, pur întâmplător, de plăcere. (Nu că m-ar fi crezut vreun moment, drept să spun.) Oricum, ideea e că am citit-o. Şi ce m-a impresionat cel mai mult: avea atâtea note de subsol. Am devenit foarte pasionată de ele. Nu-i aşa că sunt foarte comode? Le trânteşti pur şi simplu oriunde vrei şi automat pari mai deştept.

Magnus spune că notele de subsol sunt pentru lucruri care nu sunt principala ta temă de interes, dar care te interesează totuşi într-o oarecare măsură. Bun. Asta e nota mea de subsol despre notele de subsol.

2. White Knightess – joc de cuvinte intraductibil, forma feminizată a expresiei „White Knight“ (Cavalerul Alb), ce denumeşte o persoană, de obicei de sex masculin, care vine în ajutorul cuiva aflat la ananghie. (n.tr.)

3. O expresie pe care n-o folosesc niciodată, de fapt. Întocmai cum Humphrey Bogart n-a spus niciodată „Mai cântă-l o dată, Sam“. E o legendă urbană.

4. Evident, hotelul nu luase foc. A fost un scurtcircuit. Am descoperit ulterior chestia asta, nu că ar fi fost vreo consolare.

5. Oare Poirot a zis vreodată „Dumnezeule“? Pariez c-a zis. Sau „Sacré Bleu!“, care e tot pe-acolo. Oare asta nu infirmă teoria lui Antony, dat fiind că celulele cenuşii ale lui Poirot sunt în mod vădit mai eficiente decât ale oricui altcuiva? S-ar putea să-i atrag atenţia asupra acestui lucru lui Antony într-o zi. Când o să am curajul. (Ceea ce, evident, n-o să se întâmple în veci, dacă am pierdut inelul.)

6. Semn că eşti sărac cu duhul.

7. Am dreptul să-mi acord măcar o şansă să-l recuperez fără ca el să afle vreodată, nu?

Doi

Clipesc de câteva ori şi apoi mă uit din nou, dar e tot acolo, pe jumătate ascuns între câteva programe de la conferinţă aruncate la coş şi un pahar de la Starbucks. Ce caută un telefon în coşul de gunoi?

Privesc în jur să văd dacă mă observă cineva, apoi îmi strecor cu grijă mâna în coş şi-l scot de-acolo. Are câteva urme de cafea pe el, dar altfel pare în regulă. Şi e un telefon bun. Nokia. Nou-nouţ.

Mă întorc precaută şi studiez mulţimea din hol. Nimeni nu mă bagă câtuşi de puţin în seamă. Nu sare nimeni exclamând „Iată-l, telefonul meu!“. Şi mă plimb pe-aici de zece minute. Oricine o fi aruncat telefonul aici, a făcut-o cu ceva vreme în urmă.

Pe spatele telefonului e un abţibild pe care scrie White Globe Consulting Group, cu litere minuscule, şi un număr. Oare cineva l-a aruncat pur şi simplu la coş? Să fie stricat? Apăs pe butonul de pornire şi ecranul se luminează. Pare să fie perfect funcţional.

În mintea mea un firicel de voce îmi şopteşte c-ar trebui să-l predau. Să-l duc la recepţie şi să spun „Mă scuzaţi, cred că cineva şi-a pierdut telefonul“. Asta e ce-ar trebui să fac. Să mă îndrept spre recepţie chiar acum, ca un cetăţean responsabil, cu simţ civic…

Picioarele mele refuză să se mişte. Mâna mea strânge, posesiv, telefonul. Faza e că am nevoie de un telefon. Pariez că White Globe Consulting Group, oricine ar fi ei, au milioane de telefoane. Şi nu e ca şi cum l-aş fi găsit pe jos sau la toaletă, nu? Era în coşul de gunoi. Lucrurile aruncate la coş sunt considerate gunoi. Sunt o pradă legitimă. Oricine le poate revendica. Asta e regula.

Mă chiorăsc în coş şi zăresc un şnur roşu, ca acelea purtate de delegaţi. Arunc un ochi spre recepţioner să mă asigur că nu se uită la mine, apoi bag mâna în coş şi scot un ecuson de conferinţă, pe care văd poza unei fete superbe, sub care scrie „Violet Newton, White Globe Consulting Group“.

Am o teorie destul de limpede acum. Aş putea să fiu Poirot. Acesta e telefonul lui Violet Newton şi ea l-a aruncat la coş. Dintr-un motiv… sau altul.

Ei bine, e vina ei, nu a mea.

Deodată, telefonul începe să vibreze şi tresar. La naiba! A prins viaţă. Începe să sune cu volumul la maxim, şi are la sonerie Single Ladies a lui Beyoncé. Apăs repede pe „Respinge“, dar o clipă mai târziu începe din nou, tare şi imposibil de confundat.

Oare nu se poate regla volumul la drăcia asta? Câteva femei de afaceri aflate în apropiere se întorc şi se uită lung la mine, iar eu sunt atât de stânjenită, încât apăs pe „Răspunde“ în loc de „Respinge“. Femeile continuă să se uite la mine, aşa că duc telefonul la ureche şi le întorc spatele.

„Numărul apelat nu poate fi contactat“, spun, încercând să imit robotul. „Vă rugăm să lăsaţi un mesaj“. Asta o să mă ajute să scap de oricine ar fi.

— Unde dracu’ eşti? se aude o voce masculină rasată şi sunt cât pe-aci să scot un chiţăit, uluită că mi-a mers figura! Chiar crede că vorbeşte cu un robot!

— Tocmai am vorbit cu Scottie. Are un contact despre care crede c-ar putea face treaba. O să fie ca o operaţie laparoscopică. E foarte bun. Nu lasă nici o urmă.

Nici nu îndrăznesc să respir. Sau să-mi scarpin nasul, care a început să mă mănânce subit.

— OK, spune tipul. Aşa că, orice-ai face, fii pe fază, la naiba.

Închide şi eu rămân uitându-mă la telefon, uluită. Nu m-aş fi gândit în veci că cineva chiar va lăsa un mesaj.

Acum mă simt puţin vinovată. Ăsta e un mesaj real şi Violet l-a ratat. Adică, nu e vina mea că şi-a aruncat telefonul, dar chiar şi-aşa… Pradă unui impuls, scotocesc în geantă după un pix şi după singura chestie pe care pot nota ceva, un program vechi de la teatru1. Notez: „Scottie are un contact, operaţie laparoscopică, nici o urmă, fii pe fază, la naiba“.

Dumnezeu ştie despre ce-o fi vorba. Liposucţie, poate? Oricum, nu contează. Ideea e că, dac-o s-o întâlnesc vreodată pe tipa asta, Violet, o să pot să-i transmit mesajul.

Înainte să apuce să sune din nou telefonul, dau fuga la recepţie, care s-a eliberat în mod miraculos.

— Bună, zic, cu respiraţia tăiată. Tot eu sunt. Mi-a găsit cineva inelul cumva?

— Doamnă, vă asigur, îmi zice el cu un zâmbet glacial, că v-am fi anunţat dacă-l găseam. Avem totuşi numărul dumneavoastră.

— Nu, nu-l aveţi! îl întrerup, aproape triumfătoare. Tocmai asta e! Numărul pe care vi l-am dat este… ă… nu mai e valabil. A expirat. Definitiv.

Ultimul lucru pe care mi l-aş dori e să-l sune pe Tipul în Hanorac să-i pomenească de un inel cu smarald foarte valoros.

— Vă rog să nu sunaţi la el. Puteţi să folosiţi acest număr în locul lui?

Copiez cu grijă numărul notat pe spatele telefonului de la White Globe Consulting.

— De fapt, ca să mă asigur… pot să fac o probă?

Întind mâna spre telefonul fix de la recepţie şi formez numărul notat. O clipă mai târziu aud răsunând în telefon melodia lui Beyoncé. OK. În sfârşit pot să mă relaxez un pic. Am un număr.

— Doamnă, mai doriţi ceva?

Recepţionerul are un aer uşor iritat şi în spatele meu s-a format o coadă. Aşa că-i mulţumesc din nou şi mă îndrept spre o canapea aflată în apropiere, simţindu-mă plină de adrenalină. Am un telefon şi am un plan.

Nu-mi ia mai mult de cinci minute să-mi notez noul număr de mobil pe 20 de hârtii cu antetul hotelului, pe care scriu cu litere uriaşe „POPPY WYATT – INELUL CU SMARALD, VĂ ROG SUNAŢI!!!“. Spre enervarea mea, uşile de la sala de recepţie sunt încuiate acum (deşi sunt sigură că le aud pe femeile de serviciu înăuntru), aşa că sunt obligată să mă plimb pe holurile hotelului, în ceainărie, pe la toalete şi chiar şi la spa, împărţind hârtii cu numărul meu fiecărui angajat al hotelului pe care-l întâlnesc şi spunându-i toată povestea.

Îi trimit un mesaj lui Ruby, al cărei număr îl ştiu pe de rost, în care scriu:

Bună! Mi s-a furat telefonul. Ăsta e noul meu număr de mobil. Poţi să-l transmiţi mai departe? Vreo veste despre inel???

Apoi mă trântesc extenuată pe canapea. Mă simt ca şi cum mi-aş fi petrecut toată ziua în hotelul ăsta afurisit. Ar trebui să-l sun şi pe Magnus şi să-i dau numărul ăsta – dar nu mă simt în stare. Am sentimentul inexplicabil că ar putea să ghicească după vocea mea că mi-a dispărut inelul. Că va intui că nu-l mai am pe deget din clipa în care spun „Bună“.

Te rog, întoarce-te, inelule. Te rog, TE ROG întoarce-te…

M-am lăsat pe spătarul canapelei şi încerc să trimit un mesaj telepatic în eter. Aşa că, atunci când se aude din nou Beyoncé, tresar. Poate că de asta e vorba! Inelul meu! L-a găsit cineva! Nici măcar nu mă uit la număr înainte de a răspunde, entuziasmată, „Alo?“.

— Violet?

Mă izbeşte în urechi o voce de bărbat. Nu e cel care a sunat mai devreme, e un tip cu o voce mai joasă. Pare uşor irascibil, dacă poţi să-ţi dai seama de asta din doar trei silabe2. Şi gâfâie, ceea ce înseamnă fie că e un pervers, fie că face mişcare.

— Eşti în hol? Grupul japonez e încă acolo?

Din reflex, mă uit în jur. Sunt o mulţime de japonezi în dreptul uşilor.

— Da, sunt, zic. Dar nu sunt Violet. Ăsta nu mai e telefonul lui Violet. Îmi pare rău. Poate anunţaţi restul lumii că numărul ei s-a schimbat.

Trebuie să scap de amicii lui Violet. Nu pot să mă trezesc că mă sună din secundă-n secundă.

— Mă scuzaţi, cine e la telefon? mă întreabă tipul. De ce răspundeţi la acest număr? Unde e Violet?

— Acum e în posesia mea, spun, încercând să par mai sigură pe mine decât sunt.

Ceea ce e adevărat. Ce ai în posesie greu ţi se mai ia3.

— E în posesia ta? Ce naiba – ei drăcie!

Mai înjură un pic şi aud paşi în fundal. Se aude ca şi cum ar coborî în fugă scările4.

— Spune-mi doar atât, sunt pe cale să plece?

— Japonezii?

Mă chiorăsc la grup.

— Poate. Nu-mi dau seama.

— E şi un tip scund între ei? Supraponderal? Cu păr des?

— Vreţi să spuneţi tipul în costum albastru? Da, e chiar în faţa mea. Pare nervos. Acum îşi pune impermeabilul.

Japonezul îndesat tocmai a luat paltonul Burberry pe care i-l întinde un coleg. Priveşte încruntat în jur în timp ce se îmbracă şi de pe buze i se revarsă un şuvoi de fraze furioase în japoneză, pe care prietenii lui le încuviinţează intimidaţi.

— Nu!

Exclamaţia de la celălalt capăt al firului mă ia prin surprindere.

— Nu poate să plece.

— Ei bine, tocmai pleacă. Îmi pare rău.

— Trebuie să-l opreşti. Du-te la el şi nu-l lăsa să părăsească hotelul. Du-te la el chiar acum. Fă orice să-l opreşti.

— Poftim?

Mă uit lung la telefon.

— Uite ce e, îmi pare rău, dar nici măcar nu vă cunosc.

— Nici eu, îmi răspunde. Cine eşti, de fapt? Eşti prietenă cu Violet? Poţi să-mi spui de ce s-a hotărât să-şi dea demisia în mijlocul celei mai mari conferinţe de anul acesta? Oare îşi închipuie că în mod subit nu mai am nevoie de o asistentă?

Aha. Deci Violet e asistenta lui. Se explică. Şi l-a lăsat baltă! Ei bine, nu e de mirare, la cât de autoritar e.

— Oricum, nu contează, urmă el. Ideea e că sunt pe scări, la etajul nouă, liftul e blocat, o să ajung la parter în mai puţin de trei minute şi trebuie să-l ţii pe Yuichi Yamasaki acolo până ajung eu. Oricine ai fi.

Ce tupeu.

— Sau? răspund eu.

— Sau un an de negocieri laborioase se duc pe apa sâmbetei din cauza unei neînţelegeri stupide. Se alege praful de cea mai mare afacere a anului. O echipă de 20 de oameni îşi vor pierde slujbele.

Vocea lui e nemiloasă.

— Directori, secretare, toată gaşca. Şi totul doar pentru că eu n-am putut ajunge acolo îndeajuns de repede, iar singura persoană care putea ajuta n-a vrut s-o facă.

Oh, la naiba.

— Bine! exclam furioasă. O să fac tot ce pot. Cum ziceai că-l cheamă?

— Yamasaki.

— Aşteptaţi! strig, alergând de-a lungul holului. Vă rog! Dle Yamasaki? Puteţi să aşteptaţi o clipă?

Domnul Yamasaki se întoarce, cu un aer întrebător, şi câţiva lachei înaintează, gata să-l protejeze. Are o faţă lată, încă încreţită de furie, şi un gât lat, ca de taur, în jurul căruia şi-a înfăşurat un fular de mătase. Am sentimentul că nu-i place să stea la şuete.

Habar n-am ce-aş putea să-i spun în continuare. Nu vorbesc japoneza, nu ştiu nimic despre lumea afacerilor sau cultura japoneză. În afară de sushi. Dar nu pot să mă duc la el şi să spun „Sushi!“ aşa, din senin. Ar fi ca şi cum m-aş duce la un om de afaceri american de prima mână şi i-aş spune „biftec!“.

— Sunt… un mare fan, improvizez. Al activităţii dumneavoastră. Aş putea să vă cer un autograf?

Pare intrigat şi unul din colegii lui îi şopteşte la ureche traducerea. Se luminează pe dată şi face o plecăciune înaintea mea.

Îi răspund precaută la plecăciune şi el pocneşte din degete, răcnind nişte instrucţiuni. Într-o clipă, i se pune dinainte o mapă elegantă de piele şi el scrie ceva complicat în japoneză.

— Mai e acolo? se aude brusc vocea necunoscutului la telefon.

— Da, mormăi în telefon. La limită. Unde eşti?

Îi zâmbesc larg dlui Yamasaki.

— La etajul 5. Ţine-l acolo. Prin orice mijloace.

Dl Yamasaki îmi întinde hârtia, pune capacul la stilou, mai face o plecăciune şi dă să plece.

— Aşteptaţi! strig disperată. Aş putea… să vă arăt ceva?

— Domnul Yamasaki e foarte ocupat.

Unul din colegii lui, care poartă ochelari cu rame de metal şi o cămaşă de un alb imaculat, se întoarce spre mine.

— Vă rugăm să luaţi legătura cu biroul nostru.

Se îndreaptă din nou spre ieşire. Ce mă fac acum? Nu pot să-i cer încă un autograf. Nu pot să-l plachez ca la rugby. Trebuie să-i atrag atenţia cumva…

— Am un anunţ special! exclam, fugind după ei. Sunt o telegramă muzicală! Am un mesaj de la numeroşii fani ai dlui Yamasaki. Ar fi foarte nepoliticos dacă refuzaţi să mă ascultaţi.

Cuvântul „nepoliticos“ i-a făcut să se oprească locului. Se încruntă şi se uită încurcaţi unii la alţii.

— O telegramă muzicală? întreabă, bănuitor, bărbatul cu ochelari.

— Ca o „Gorilo-gramă“5? explic eu. Dar muzicală.

Nu sunt sigură că asta i-a lămurit prea mult.

Traducătorul murmură frenetic la urechea dlui Yamasaki şi, o clipă mai târziu, se întoarce spre mine.

— Puteţi prezenta mesajul.

Dl. Yamasaki se întoarce şi toţi colegii lui îi urmează exemplul, încrucişându-şi braţele, în aşteptare, şi aliniindu-se. Văd câteva persoane din alte grupuri de afacerişti de pe hol privind cu interes spre mine.

— Unde eşti? murmur, disperată, în telefon.

— La etajul 3, aud după o pauză. Încă o jumătate de minut. Nu-l lăsa să-ţi scape.

— Începeţi, spune, pe un ton apăsat, tipul cu ochelari.

Câteva persoane aflate în apropiere s-au întors să se uite. Oh, Doamne. Cum m-am băgat în chestia asta? Unu, nu ştiu să cânt. Doi, despre ce pot să-i cânt unui om de afaceri japonez pe care-l văd pentru prima dată? Trei, de ce am zis telegramă muzicală?

Dar, dacă nu fac ceva acum, douăzeci de oameni ar putea să rămână pe drumuri.

Fac o plecăciune până-n pământ, doar ca să mai câştig puţin timp, şi toţi japonezii se apleacă la rândul lor.

— Începeţi, repetă tipul cu ochelari, cu o sclipire de rău-augur în ochi.

Inspir adânc. Haide. Nu contează ce fac. Trebuie doar să umplu o jumătate de minut. Apoi pot să fug şi n-o să mă mai vadă niciodată.

— Dle Yamasaki…, încep precaută, pe melodia de la Single Ladies. Dle Yamasaki, dle Yamasaki, dle Yamasaki.

Îmi rotesc umerii şi şoldurile înspre el, exact ca Beyoncé6.

— Dle Yamasaki, dle Yamasaki.

De fapt, e destul de uşor. N-am nevoie de versuri, pot pur şi simplu să repet la infinit „Dle Yamasaki“. După câteva clipe, câţiva dintre japonezi încep chiar să-mi ţină isonul, bătându-l pe umăr pe dl Yamasaki.

— Dle Yamasaki, dle Yamasaki, dle Yamasaki, dle Yamasaki.

Ridic un deget şi-l îndrept înspre el, făcându-i cu ochiul.

— Ooh-ooh-ooh… ooh-ooh-ooh…

Cântecul e surprinzător de popular. Toţi japonezii cântă acum, în afară de dl Yamasaki, care a rămas ţintuit locului, părând încântat. Câţiva delegaţi aflaţi în apropiere s-au alăturat corului şi îl aud pe unul din ei întrebând „E un eveniment gen flash mob?“.

— Dle Yamasaki, dle Yamasaki, dle Yamasaki… Unde eşti? mormăi în telefon, continuând să zâmbesc larg.

— Privesc spectacolul.

— Poftim?

Ridic instinctiv privirea şi studiez holul.

Deodată dau cu ochii de un bărbat care stă de unul singur, la vreo 20 de metri de mine. Poartă un costum închis la culoare, are părul negru, des şi ciufulit, şi ţine un telefon la ureche. Chiar şi de la distanţa asta îmi dau seama că râde.

— De cât timp stai acolo? îl întreb furioasă.

— Abia am ajuns. Nu voiam să te întrerup. Ai făcut o treabă grozavă, apropo, adaugă. Cred că l-ai câştigat pe Yamasaki de partea noastră, aici şi acum.

— Mersi, răspund, sarcastic. Mă bucur c-am putut ajuta. Îl las în grija ta.

Fac o plecăciune ca la teatru dinaintea dlui Yamasaki, apoi fac stânga împrejur şi mă îndrept grăbită spre ieşire, ignorând exclamaţiile de dezamăgire ale japonezilor. Am griji mai importante pe cap decât necunoscuţii aroganţi şi afacerile lor stupide.

— Aşteaptă! aud vocea lui în receptor. Telefonul acela. E al asistentei mele.

— Ei bine, n-ar fi trebuit să-l arunce la coş atunci, răspund, deschizând uşile de sticlă. Ce-i găsit e bun găsit.

Sunt douăsprezece staţii de metrou de la Knightsbridge până la casa părinţilor lui Magnus din North London şi, de îndată ce ies la suprafaţă, verific telefonul. Anunţă c-am primit mesaje noi – vreo zece SMS-uri şi douăzeci de e-mailuri –, dar numai cinci mesaje sunt pentru mine şi nici unul nu aduce veşti legate de inel. Unul e de la poliţie şi tresar la vederea lui – însă doar confirmă c-am depus o plângere şi mă întreabă dacă vreau să mă întâlnesc cu un ofiţer specializat în consilierea victimelor.

Restul sunt SMS-uri şi e-mailuri pentru Violet. În timp ce le parcurg, observ că „Sam“ e pomenit în titlul mai multor e-mailuri. Simţindu-mă din nou ca Poirot, verific apelurile recente şi, exact cum bănuiam, ultimul număr de la care am primit un apel este „Sam Mobil“. Aşadar, el e. Şeful lui Violet. Păr-negru-ciufulit. Şi, o dovadă în plus, adresa lui de e-mail este samroxtonpa@whiteglobeconsulting.com.

Dintr-o curiozitate nevinovată, deschid unul dintre e-mailuri. Este de la jennasmith@grantlyassetmanagement.com şi titlul este „Re: Cină?“.

Mulţumesc, Violet. Ţi-aş fi recunoscătoare dacă nu i-ai pomeni nimic lui Sam despre asta. Mă simt puţin stânjenită acum!

Ooh. Oare de ce e stânjenită? Fără să mă pot abţine, am dat deja mai jos să văd e-mailul anterior, trimis ieri.

De fapt, Jenna, ar trebui să ştii un lucru: Sam e logodit. Cele bune, Violet.

E logodit. Interesant. Citind din nou propoziţia, simt o reacţie ciudată, pe care nu prea reuşesc s-o definesc – surprindere?

Deşi, de ce aş fi surprinsă? Nici măcar nu-l cunosc pe tipul ăsta.

OK, acum trebuie să aflu toată povestea. De ce e Jenna stânjenită? Ce s-a întâmplat? Dau şi mai jos şi descopăr un e-mail lung de prezentare de la Jenna, care, în mod vădit, l-a întâlnit pe acest Sam Roxton la o recepţie pentru oameni de afaceri, a făcut o pasiune pentru el şi l-a invitat la cină acum două săptămâni, dar el n-a mai sunat-o.

…am încercat din nou ieri… poate c-am un număr greşit… cineva mi-a zis că e cunoscut pentru asta şi că asistenta lui e întotdeauna cea mai bună cale de a-l contacta… îmi cer scuze că te deranjez… te rog să-mi dai de veste dacă se poate sau nu…

Biata fată. Mă simt revoltată în numele ei. De ce nu i-a răspuns? Cât de greu e să scrii un e-mail rapid în care să spui nu, mersi? Şi apoi se dovedeşte că e logodit, pentru Dumnezeu.

Mă rog. Treaba lor. Realizez subit că mi-am băgat nasul în corespondenţa altcuiva când am lucruri mai importante pe cap. Priorităţile, Poppy. Trebuie să cumpăr o sticlă de vin pentru părinţii lui Magnus. Şi o felicitare de bun-venit. Şi, dacă nu găsesc inelul în următoarele douăzeci de minute… o pereche de mănuşi.

Dezastru. Dezastru. Descopăr că nu se vând nicăieri mănuşi în aprilie. Singurele pe care le găsesc sunt în încăperea din spate de la Accessorize. Rămase de la Crăciun şi disponibile doar în cea mai mică măsură.

Nu-mi vine să cred că mă gândesc serios să-mi întâmpin viitorii socri purtând mănuşi roşii de lână, cu reni, care mă strâng. Cu ciucuri.

Dar n-am de ales. Ori mănuşile, ori va trebui să apar cu mâinile goale.

În timp ce încep să urc dealul pe care se află casa părinţilor lui Magnus, mă cuprinde o senzaţie de rău. Nu e vorba doar de inel. E toată treaba asta cu viitorii socrii care-mi dă fiori. După colţ, văd toate ferestrele luminate. Sunt acasă.

N-am văzut niciodată o casă care să se potrivească atât de bine cu locatarii ca în cazul casei familiei Tavish. E mai veche şi mai impunătoare decât toate celelalte de pe stradă şi le priveşte cu superioritate din sferele sale înalte. În grădină sunt câteva tise şi un Araucaria araucana. Pereţii de cărămidă sunt acoperiţi de iederă, iar ferestrele şi-au păstrat ramele originare din 1835. Înăuntru au tapet în stilul William Morris datând din anii ’60 şi podelele sunt acoperite de covoare turceşti.

Atâta doar că nu se văd covoarele pentru că sunt acoperite aproape cu totul de manuscrise şi documente vechi pe care nimeni nu se oboseşte să le strângă vreodată. Nimeni din familia Tavish nu se omoară cu ordinea. Odată am găsit un ou fiert fosilizat într-un pat, într-una din camerele de oaspeţi, aflat încă în păhărelul lui, cu o felie de pâine prăjită tăiată fâşii, uscată complet. Trebuie să fi fost acolo de aproape un an.

Şi peste tot, prin toată casa, găseşti cărţi. Stivuite pe trei rânduri pe rafturi, aşezate în teancuri pe podea şi în dreptul fiecărei căzi acoperite de calcar. Antony scrie cărţi, Wanda scrie cărţi, Magnus scrie cărţi şi fratele lui mai mare, Conrad, scrie cărţi. Până şi soţia lui Conrad, Margot, scrie cărţi7.

Ceea ce e grozav. Adică, e un lucru minunat să ai atâţia intelectuali de geniu într-o familie. Dar te face să te simţi puţintel complexată.

Nu mă înţelegeţi greşit, cred că sunt destul de inteligentă. Vreau să zic, pentru o persoană normală care a făcut o şcoală şi o facultate şi are o slujbă şi toate cele. Dar ei nu sunt persoane normale, sunt ceva cu totul aparte. Au creiere ultraperformante. Sunt The Incredibles în varianta academică8. I-am întâlnit doar de câteva ori pe părinţii lui, când au venit la Londra pentru ca Antony să ţină o prelegere Reith la radio, dar mi-a fost de ajuns. În timp ce Antony îşi ţinea prelegerea despre teorie politică, Wanda prezenta o lucrare legată de iudaismul feminist la nu ştiu ce grup de analiză important şi apoi au fost invitaţi amândoi la The Culture Show, unde au adoptat perspective opuse asupra unui documentar legat de influenţa Renaşterii9. Aşa că acesta era contextul în care ne întâlneam. Nici un fel de presiune, cum ar veni.

Am fost prezentată părinţilor vreunui iubit de mai multe ori de-a lungul anilor, dar, de departe, asta a fost cea mai oribilă experienţă. Tocmai făcusem cunoştinţă şi făceam puţină conversaţie şi îi spuneam Wandei destul de mândră de mine ce facultate am făcut, când Antony m-a privit pe deasupra ochelarilor ovali, cu ochii lui pătrunzători şi reci, şi a zis:

— O diplomă în fizioterapie. Ce năstruşnic.

M-am simţit zdrobită dintr-o lovitură. N-am ştiut ce să spun. De fapt, m-am fâstâcit atât de tare, încât am ieşit din încăpere şi-am dat fuga la baie10.

După aceea, normal, m-am blocat. Acele trei zile au fost un iad. Cu cât conversaţia devenea mai intelectuală, cu atât mai stânjenită eram şi nu îndrăzneam să mai spun nimic. Aproape cel mai dezagreabil moment: când am pronunţat „Proust“ greşit şi a urmat un schimb de priviri între ceilalţi11. Momentul cel mai dezagreabil: când ne uitam cu toţii la University Challenge12 în salon şi au ajuns la o secţiune despre oase. Disciplina mea! Am studiat asta! Ştiu toate numele latineşti şi toate cele! Dar, în timp ce mă pregăteam să răspund la prima întrebare, Antony dăduse deja răspunsul corect. Am fost mai rapidă a doua oară – dar tot mi-a luat-o înainte. Toată treaba a fost ca o întrecere şi el a câştigat. Apoi la sfârşit s-a uitat spre mine şi m-a întrebat „Nu se face anatomie la şcoala de fizioterapie, Poppy?“ şi eu am fost stânjenită la culme.

Magnus spune că mă iubeşte pe mine, nu intelectul meu, şi că trebuie pur şi simplu să-i ignor pe-ai lui. Şi Natasha îmi spune să mă gândesc la diamant şi la casa din Hampstead şi la vila din Toscana. Ceea ce spune multe despre Natasha. Cât despre propria mea abordare, a fost mai curând: pur şi simplu nu te gândi la ei. A mers perfect. Erau la Chicago, la mii de mile depărtare.

Dar acum s-au întors.

Oh, Doamne. Şi încă nu m-am lămurit cu „Proust“ (Proost? Prost?). Şi nu mi-am recapitulat numele oaselor în latină. Şi port mănuşi roşii de lână cu reni în aprilie. Cu ciucuri.

Îmi tremură picioarele în timp ce sun la uşă. Îmi tremură la propriu. Mă simt ca vrăjitoarea din Vrăjitorul din Oz. Cât de curând o să mă prăbuşesc pe alee şi Wanda o să mă ardă pe rug pentru c-am pierdut inelul.

Ajunge, Poppy, totul e în regulă. Nimeni n-o să bănuiască nimic. Povestea pe care o s-o bag e că m-am ars la mână. Asta va fi scuza mea.

— Bună, Poppy!

— Felix! Bună!

Sunt atât de uşurată că mi-a deschis Felix, că salutul meu iese uşor întretăiat.

Felix e mezinul familiei – are doar 16 ani şi e încă la şcoală. De fapt, eu şi Magnus am stat în aceeaşi casă cu el cât au fost părinţii lui plecaţi, ca un soi de baby-sitteri. Nu că Felix ar avea nevoie de baby-sitter. E foarte retras, citeşte tot timpul şi nici nu-l simţi în casă. Odată am încercat să-i ţin o scurtă prelegere amicală despre riscurile drogurilor. M-a corectat politicos la fiecare afirmaţie, apoi a zis c-a observat că beam mai mult decât cantitatea recomandată de Red Bull şi m-a întrebat dacă nu cumva era o dependenţă. Aia a fost ultima dată când am încercat s-o fac pe sora mai mare.

Mă rog. S-a sfârşit cu asta acum că Antony şi Wanda se întorc din State. M-am mutat înapoi în apartamentul meu şi am început să căutăm o locuinţă cu chirie. Magnus ar fi vrut să rămânem aici. Se gândea că putem să folosim în continuare camera de oaspeţi şi baia de la etaj şi oare n-ar fi mai la îndemână, dat fiind că ar fi avut în continuare la dispoziţie biblioteca tatălui lui?

E cu capul? În nici un caz n-am de gând să locuiesc în aceeaşi casă cu soţii Tavish.

Felix mă conduce în bucătărie, unde Magnus stă tolănit pe un scaun, arătând spre o pagină tehnoredactată şi spunând „Cred că argumentaţia ta devine şubredă aici. În al doilea paragraf“.

Oricum ar sta, orice ar face, Magnus reuşeşte cumva să emane un aer de eleganţă. Şi-a întins picioarele încălţate cu pantofi de velur pe un scaun, ţine în mână o ţigară fumată pe jumătate13 şi părul lui castaniu-roşcat se înalţă deasupra frunţii ca o cascadă.

Membrii familiei Tavish au toţi aceeaşi culoare de păr, ca o familie de vulpi. Chiar şi Wanda îşi vopseşte părul cu henna în aceeaşi nuanţă. Dar Magnus e cel mai arătos dintre ei, şi nu zic asta doar pentru că urmează să mă mărit cu el. Are pistrui pe piele, dar se bronzează repede, şi părul lui castaniu-roşcat e ca dintr-o reclamă la şampon. De-asta şi-l ţine lung14. De fapt, e destul de vanitos în privinţa asta.

În plus, deşi e profesor universitar, nu e un tip ofilit care stă toată ziua în casă şi citeşte. Schiază foarte bine şi o să mă înveţe şi pe mine. Aşa ne-am întâlnit de fapt. Şi-a scrântit încheietura la schi şi a venit să facă fizioterapie. Trebuia să lucreze cu Annalise, dar ea a preluat în locul lui unul din pacienţii ei obişnuiţi, iar el a sfârşit prin a ajunge la mine. În săptămâna următoare m-a invitat la o întâlnire şi, după o lună, m-a cerut în căsătorie. O lună!15

Acum Magnus îşi ridică privirea şi faţa i se luminează.

— Iubito! Ce face fata mea frumoasă?

Îmi face semn să vin să mă sărute, apoi îmi cuprinde faţa în mâini, cum face întotdeauna.

— Bună!

Mă silesc să-i zâmbesc.

— Aşadar, au ajuns părinţii tăi? Cum au călătorit? De-abia aştept să-i văd.

Încerc să par cât mai entuziastă, deşi picioarele mele şi-ar dori să fugă, să iasă pe uşă şi să coboare dealul.

— N-ai primit mesajul meu?

Magnus pare intrigat.

— Ce mesaj? Oh.

Deodată îmi pică fisa.

— Desigur. Mi-am pierdut telefonul. Am un număr nou. O să ţi-l dau.

— Ţi-ai pierdut telefonul?

Magnus se uită lung la mine.

— Ce s-a întâmplat?

— Nimic! zic, pe un ton degajat. Pur şi simplu… l-am pierdut şi a trebuit să-mi iau altul. Nu e grav, nu-i o tragedie.

Am hotărât, ca abordare generală, că, cu cât îi spun mai puţin acum lui Magnus, cu-atât mai bine. Nu vreau să începem o discuţie despre motivul pentru care m-am agăţat disperată de un telefon găsit întâmplător într-un coş de gunoi.

— Şi ce spuneai în mesaj? adaug repede, încercând să schimb subiectul.

— Avionul părinţilor mei a fost deviat. Au trebuit să meargă la Manchester. Ajung abia mâine.

Deviat?

Manchester?

Oh, Doamne. Sunt în siguranţă! Am fost graţiată! Picioarele mele se pot opri din tremurat! Îmi vine să cânt „Aleluia“. Ma-an-chester! Ma-an-chester!

— Doamne, ce nasol.

Încerc să schiţez o grimasă menită să exprime dezamăgirea.

— Bieţii de ei. Manchester. E la câteva sute de kilometri distanţă! Şi abia aşteptam să-i văd. Ce necaz.

Cred că par îndeajuns de sinceră. Felix mă priveşte cam ciudat, dar Magnus deja s-a aşezat la loc şi a pus din nou mâna pe document. N-a zis nimic de mănuşile mele. Nici Felix.

Aş putea să mă relaxez şi eu un pic.

— Aşadar… băieţi, zic, studiind bucătăria. Cum rămâne cu casa?

Magnus şi Felix au zis c-o să facă puţină curăţenie în după-amiaza asta, dar toată casa arată ca după bombardament. Pe masa din bucătărie sunt îngrămădite cutii cu mâncare de la fast-food, deasupra plitei e un teanc de cărţi, e una chiar şi într-o tigaie.

— Părinţii voştri se întorc mâine. N-ar trebui să facem ceva în privinţa asta?

Magnus pare impasibil.

— N-o să le pese.

Lui i-e uşor să zică asta. Dar eu sunt nora (viitoare) care a locuit aici şi pe care o să dea vina.

Magnus şi Felix au început să discute despre nu ştiu ce notă de subsol16, aşa că mă îndrept spre plită şi încep o curăţenie rapidă. Nu îndrăznesc să-mi scot mănuşile, dar băieţii nici nu se uită la mine, din fericire. Cel puţin ştiu că în restul casei e OK. Am luat totul la mână ieri, am înlocuit sticlele vechi şi infecte cu spumă de baie şi am luat o jaluzea nouă pentru baie. Cel mai important, am reuşit să găsesc nişte anemone pentru biroul Wandei. Toată lumea ştie că adoră anemonele. A scris chiar şi un articol despre „anemone în literatură“. (Ceea ce e o chestie tipică pentru familia asta – nu-i de ajuns să-ţi placă ceva, trebuie să devii un expert de prim-rang în asta.).

Magnus şi Felix sunt cufundaţi încă în discuţie când termin. În casă e ordine. Nimeni nu m-a întrebat nimic de inel. O să mă retrag în glorie.

— Aşadar, o iau şi eu spre casă, anunţ degajată şi îl sărut pe creştet pe Magnus. Tu rămâi aici, ţine-i de urât lui Felix. Spune-le bun venit alor tăi din partea mea.

— Rămâi aici peste noapte!

Magnus îmi cuprinde talia cu braţul şi mă trage spre el.

— O să vrea să te vadă!

— Nu, întâmpină-i tu. Eu recuperez mâine.

Zâmbesc larg, ca să-i distrag atenţia de la faptul că mă furişez spre uşă, cu mâinile la spate.

— Avem destul timp.

— Nu te învinovăţesc, spune Felix, întâlnindu-mi privirea pentru prima dată de când am intrat în casă.

— Poftim? întreb, puţin intrigată. Pentru ce nu mă învinovăţeşti?

— Că nu vrei să rămâi pe-aici.

Ridică din umeri.

— După mine, eşti extrem de stăpânită, având în vedere reacţia lor. Voiam să-ţi spun asta de câteva săptămâni. Trebuie să fii un om foarte bun, Poppy.

Oare despre ce vorbeşte?

— Nu ştiu… Ce vrei să spui?

Mă întorc spre Magnus, sperând să mă lumineze.

— Nu contează, spune el, repede.

Dar Felix se uită lung la fratele lui mai mare, ca şi cum tocmai ar fi realizat ceva.

— Oh, Doamne. Nu i-ai spus?

— Felix, ţine-ţi gura.

— Nu i-ai spus, nu-i aşa? Nu e tocmai corect, este, Mag?

— Ce să-mi spună?

Mă întorc de la unul la celălalt.

— Ce?

— Nimic.

Magnus pare încurcat.

— Doar că…

Într-un final mă priveşte în ochi.

— OK. Părinţii mei n-au fost tocmai în culmea fericirii când au aflat că ne-am logodit. Asta-i tot.

Pentru o clipă nu ştiu cum să reacţionez. Mă uit fix la el, în tăcere, încercând să procesez ceea ce tocmai mi-a spus.

— Dar ai zis…

Îmi cam tremură vocea.

— Ai zis că au fost încântaţi. Ai zis că s-au entuziasmat!

— Vor fi încântaţi, zice, îmbufnat. Când le vine mintea la cap.

Vor fi?

Întregul meu univers se clatină. Era îndeajuns de rău când credeam că părinţii lui Magnus sunt doar nişte genii care te intimidează. Dar în tot acest timp ei s-au opus căsătoriei noastre?

— Mi-ai zis că nu şi-ar fi putut imagina o noră mai dulce şi fermecătoare.

Tremur toată acum.

— Ai zis că îmi transmit toată dragostea lor de la Chicago! Au fost toate numai minciuni?

— N-am vrut să te supăr!

Magnus îi aruncă o privire cruntă lui Felix.

— Uite ce e, nu e ceva grav. O să ajungă la sentimente mai bune. Cred doar că ne cam pripim… nu te cunosc ca lumea… Sunt nişte idioţi, încheie, încruntându-se. Şi le-am şi zis-o.

— Te-ai certat cu părinţii tăi?

Îl privesc, întristată.

— De ce nu mi-ai zis nimic din toate astea?

— N-a fost o ceartă, îmi răspunde, defensiv. A fost mai curând… un diferend.

Un diferend? Un diferend?

— Un diferend e mai rău decât o ceartă! mă tânguiesc, nefericită. E de un milion de ori mai rău! Oh, Doamne, mi-aş dori să-mi fi spus… Ce mă fac? Cum o să dau ochii cu ei?

Ştiam eu. Domnul şi doamna Prof. Dr. cred că nu sunt destul de bună pentru ei. Sunt ca fata aia dintr-o operă care se desparte de iubitul ei pentru că nu e potrivită pentru el şi apoi face tuberculoză şi moare şi aşa-i trebuie, fiindcă-i era inferioară şi ignorantă. Probabil că nici ea nu ştia cum se pronunţă „Proust“.

— Poppy, linişteşte-te! exclamă Magnus, irascibil.

Se ridică de pe scaun şi îmi cuprinde umerii.

— Tocmai de-asta nu ţi-am spus. E o prostie de familie şi n-are nimic de-a face cu noi. Te iubesc. Ne căsătorim. O să fac lucrul ăsta şi o să-l duc până la capăt indiferent ce zic alţii, fie că e vorba de părinţii sau de prietenii mei sau de oricine altcineva. Asta ne priveşte pe noi.

Tonul lui e atât de hotărât, încât încep să mă mai liniştesc.

— Şi oricum, de îndată ce petreci puţin timp cu ei, o să le vină mintea la cap. Sunt convins.

Zâmbesc fără să vreau.

— Aşa, asta e fata mea frumoasă!

Magnus mă îmbrăţişează strâns şi îl cuprind la rândul meu cu braţele, încercând din răsputeri să-l cred.

Când se desprinde din îmbrăţişare, dă cu ochii de mâinile mele şi se încruntă, intrigat.

— Iubito… de ce porţi mănuşi?

Sunt în pragul unei căderi nervoase. Chiar sunt.

Întregul dezastru cu inelul a fost cât pe-aci să iasă la lumină. Ar fi ieşit, dacă n-ar fi fost Felix. Eram pe la jumătatea poveştii mele absurde, chinuite, despre cum m-am ars la mână, aşteptându-mă în orice clipă ca Magnus să înceapă să aibă suspiciuni, când Felix a căscat şi a zis „Mergem să bem ceva?“, iar Magnus şi-a amintit subit de un e-mail pe care trebuia să-l trimită şi toată lumea a uitat de mănuşile mele.

Eu am profitat de ocazie să plec. Cât mai repede.

Acum sunt în autobuz, cu privirea pierdută în întuneric, simţind că mă ia cu frig. Am pierdut inelul. Soţii Tavish nu vor să mă căsătoresc cu Magnus. Am rămas fără mobil. Mă simt ca şi cum toate lucrurile care-mi dădeau o stare de bine mi-ar fi fost răpite în acelaşi timp.

Melodia lui Beyoncé se revarsă din nou din telefonul aflat în buzunarul meu şi îl pescuiesc, fără să-mi fac mari speranţe.

Exact cum bănuiam, nu e vreuna dintre prietenele mele care să mă sune să-mi spună „L-am găsit!“. Nici poliţia sau recepţionerul de la hotel. E el. Sam Roxton.

— Ai fugit, îmi spune, fără vreun preambul. Trebuie să recuperez acel telefon. Unde eşti?

Fermecător. Nici vorbă de „Mulţumesc frumos pentru că m-ai ajutat în afacerea cu japonezii“.

— Cu plăcere, spun. Şi-altă dată.

— Oh.

Pare fâstâcit pentru o clipă.

— Corect. Mulţumesc. Îţi rămân îndatorat. Acum, cum facem să recuperez telefonul ăla? Ai putea să mi-l laşi la birou sau aş putea trimite un curier să-l ia. Pe unde eşti?

Nu-i răspund nimic. N-am de gând să i-l dau înapoi. Am nevoie de numărul ăsta.

— Alo?

— Da.

Strâng telefonul în mână şi înghit în sec.

— Faza e că trebuie să împrumut telefonul ăsta. Doar un pic.

— Iisuse.

Îl aud oftând.

— Uite ce e, mă tem că nu poate fi „împrumutat“. E proprietatea companiei şi am nevoie de el. Sau prin „a împrumuta“ înţelegi de fapt „a fura“? Pentru că, crede-mă, pot să-ţi dau de urmă şi n-am de gând să-ţi plătesc o sută de lire recompensă.

Oare asta-şi închipuie? Că vreau bani? Că mă ocup cu „răpirea“ telefoanelor?

— Nu vreau să-l fur! exclam, indignată. Doar că-mi trebuie câteva zile. Am dat numărul tuturor şi e vorba de o urgenţă…

— Ce-ai făcut?

Pare uluit.

— De ce-ai face aşa ceva?

— Mi-am pierdut inelul de logodnă.

Mi-e greu şi s-o spun cu voce tare.

— E foarte vechi şi valoros. Şi apoi mi s-a furat telefonul şi eram absolut disperată şi apoi am trecut pe lângă coşul de gunoi şi acolo l-am văzut. La coş, adaug, pentru efect dramatic. Secretara ta pur şi simplu l-a aruncat la coş. Odată ce un lucru ajunge la coş, devine proprietate publică, să ştii. Oricine-l poate revendica.

— Aiurea, îmi dă el replica. Cine ţi-a spus asta?

— E… e ceva ce ştie toată lumea.

Încerc să par sigură pe mine.

— Oricum, cum se face că asistenta ta s-a cărat pur şi simplu şi a aruncat telefonul la coş? Nu pare să fi fost cine ştie ce asistentă, după mine.

— Nu. Nu cine ştie ce asistentă. Mai curând fiica unui prieten care n-ar fi trebuit să primească postul în veci. E angajată de trei săptămâni. I s-a oferit un contract ca model exact azi la prânz. Într-un minut, a şi şters-o. Nici nu s-a obosit să-mi spună că pleacă, a trebuit să aflu de la una din asistente.

Pare chiar furios.

— Uite ce e, domnişoară… Cum te numeşti?

— Wyatt. Poppy Wyatt.

— Ei bine, ajunge cu gluma, Poppy. Îmi pare rău pentru inelul tău. Sper să-l găseşti. Dar telefonul ăsta nu e un accesoriu amuzant pe care poţi să-l şterpeleşti pentru scopurile tale. E un telefon de companie pe care se primesc constant mesaje de afaceri. E-mailuri. Lucruri importante. Asistenta mea coordonează ceea ce fac. Am nevoie de acele mesaje.

— O să ţi le transmit, îl întrerup grăbită. Îţi transmit tot. Ce zici?

— Ce…

Mormăie ceva înfundat.

— OK. Ai câştigat. Îţi cumpăr un telefon nou. Dă-mi adresa ta, trimit un curier cu el…

— Am nevoie de ăsta, insist. Am nevoie de numărul ăsta.

— Pentru Dumnezeu…

— Planul meu ar putea să meargă!

Cuvintele mi se revarsă de pe buze.

— Tot ce vine pe telefon îţi transmit imediat. Nici n-o să simţi diferenţa! Vreau să spun, ar trebui să faci asta oricum, nu? Dacă ai rămas fără asistentă, la ce-ţi mai foloseşte telefonul pentru asistentă? Aşa ieşi mai bine. În plus, îmi eşti dator pentru că l-am reţinut pe dl Yamasaki, adaug, fără să vreau. Tocmai ai spus asta.

— Nu asta voiam să spun şi ştii şi tu…

— N-o să pierzi nimic, promit! îi întrerup bombănelile irascibile. O să-ţi transmit fiecare mesaj. Uite, îţi demonstrez, dă-mi doar două secunde…

Închid, parcurg toate mesajele care au sosit pe telefon de azi dimineaţă şi le transmit, unul câte unul, pe numărul lui Sam. Degetele mi se mişcă uluitor de repede.

Mesaj de la „Vicks Myers“: transmis. Mesaj de la „Sir Nicholas Murray“: transmis. Îmi ia doar câteva secunde să le retransmit pe toate. Şi toate e-mailurile pot fi retransmise la samroxton@whiteglobeconsulting.com.

E-mail de la „Relaţii Umane“: retransmis. E-mail de la „Tania Phelps“: retransmis. E-mail de la „Tata“…

Aici şovăi o clipă. Trebuie să fiu precaută cu ăsta. Oare e tatăl lui Violet sau tatăl lui Sam? Numele de la începutul mesajului este davidr452@hotmail.com, ceea ce nu mă ajută prea mult.

Îmi spun că e pentru o cauză nobilă şi îl parcurg rapid.

Dragă Sam,

N-am mai vorbit de mult. Mă gândesc deseori la tine, mă întreb ce mai faci şi mi-ar plăcea să stăm de vorbă la un moment dat. Ai primit vreunul din mesajele mele telefonice? Nu-ţi face griji, ştiu că eşti ocupat.

Dacă se întâmplă să treci prin zonă, ştii că poţi veni oricând. Ar fi un lucru mărunt pe care aş vrea să-l discut cu tine – destul de interesant, de fapt –, dar, cum ziceam, nu-i nici o grabă.

Cu drag,

Tata

Când ajung la sfârşitul mesajului, sunt puţin şocată. Ştiu că nici nu-l cunosc pe tipul ăsta şi nu e treaba mea. Dar zău aşa. Ai crede c-ar putea măcar să răspundă la mesajele pe care i le lasă propriul tată. Cât de greu e să-ţi rupi o jumătate de oră să stai un pic de vorbă? Şi tatăl lui pare o persoană atât de drăguţă şi modestă. Bietul bătrânel, să trebuiască să trimită mesaje pe adresa secretarei fiului. Îmi vine să-i răspund eu. Îmi vine să-i fac o vizită în căsuţa lui17.

Mă rog. Treaba lor. Nu e viaţa mea. Apăs pe „Forward“ şi e-mailul ţâşneşte după celelalte. După o clipă o aud din nou pe Beyoncé. E tot Sam.

— Când i-a trimis Sir Nicholas Murray mesaj lui Violet? întreabă brusc.

— Ăă…, mă chiorăsc la telefon. Acum vreo patru ore.

Primele câteva cuvinte din mesaj sunt afişate pe ecran, aşa că nu e mare chestie dacă apăs pe el şi citesc şi restul, nu? Nu c-ar fi prea interesant.

Violet, te rog spune-i lui Sam să mă sune. Are telefonul închis.

Numai bine, Nicholas.

— La naiba. La naiba.

Sam rămâne tăcut o clipă.

— OK, dacă îţi trimite mesaj din nou, mă anunţi imediat, da? Mă suni.

Deschid gura involuntar, gata să-i spun: „Dar tatăl tău? Pe el de ce nu-l suni niciodată?“. Apoi o închid la loc. Nu, Poppy. E o idee proastă.

— Ooh, a lăsat cineva un mesaj mai devreme, spun, amintindu-mi subit. Despre liposucţie sau aşa ceva, cred. Nu cumva era pentru tine?

— Liposucţie? repetă, surprins. Din câte ştiu, nu.

Nu e cazul să fie atât de dispreţuitor. Era doar o întrebare. Trebuie să fi fost pentru Violet. Nu c-ar părea să aibă nevoie atâta vreme cât a început o carieră de model.

— Aşadar… ne-am înţeles? Rămâne cum am stabilit?

O bună bucată de vreme nu zice nimic şi mi-l imaginez uitându-se urât la telefon. Am senzaţia că nu prea-l încântă soluţia asta. Dar pe de altă parte, ce alternativă are?

— O să redirecţionez mesajele spre asistentă în inboxul meu, spune, îmbufnat, vorbind mai mult cu sine. O să vorbesc cu echipa tehnică mâine. Dar SMS-urile o să tot vină. Dacă ratez vreunul…

— N-o să ratezi niciunul! Uite ce e, ştiu că nu e soluţia ideală, zic, încercând să-l îmbunez. Şi-mi pare rău. Dar sunt chiar disperată. Şi toţi angajaţii de la hotel au numărul acesta… toate femeile de serviciu… e singura mea speranţă. Doar câteva zile. Şi promit să-ţi transmit fiecare mesaj. Pe onoarea mea de Brownie18.

— Pe ce?

Pare că habar n-are despre ce vorbesc.

— Pe onoarea mea. De Brownie? Un fel de cercetaş? Ridici mâna, faci un semn şi depui jurământul… Stai aşa, îţi arăt…

Îi închid.

În faţa mea, în autobuz, e o oglindă jegoasă. Pozez în ea, ţinând telefonul într-o mână, făcând semnul cercetaşelor şi schiţând cel mai convingător zâmbet menit să zică „Sunt întreagă la cap“. Fac o poză şi o trimit imediat pe numărul de mobil al lui Sam.

După cinci secunde primesc mesaj:

Aş putea să trimit asta la poliţie şi să le cer să te aresteze.

Răsuflu uşurată. Aş putea. Asta înseamnă că n-o s-o facă.

Îţi sunt sincer recunoscătoare, îi răspund. MS.   

Nu primesc nici un răspuns.

1. De la Regele Leu. Natasha a avut bilete gratuite. Am crezut c-o să fie o chestie jalnică pentru copii, dar a fost genial.

2. Şi eu cred că poţi.

3. N-am fost niciodată foarte sigură ce înseamnă asta. [În original „Possession is nine tenths of the law” – expresie utilizată frecvent în limba engleză, conform căreia o persoană care are în folosinţă un bun are mai multe şanse să i se recunoască dreptul de proprietate asupra acestuia – n.tr.]

4. Până la urmă, poate nu e un pervers.

5. Gorilo-gramă: tip de serviciu disponibil în Marea Britanie, în care un mesaj personalizat, care include de obicei un moment artistic, este transmis cuiva de un curier purtând un costum de gorilă (n.tr.).

6. OK, nu chiar ca Beyoncé. Ca mine imitând-o pe Beyoncé.

7. Nu cărţi cu o intrigă, apropo. Cărţi cu note de subsol. Cărţi care abordează teme, cum ar fi istoria, antropologia şi relativismul cultural în Turkmenistan.

8. Mă întreb dacă iau cu toţii untură de peşte. Să nu uit să-i întreb.

9. Nu mă întrebaţi. Am ascultat foarte atent şi tot n-am reuşit să înţeleg în ce privinţă nu erau de acord. Cred că nici prezentatorul n-a reuşit să-i urmărească.

10. Magnus a zis ulterior că fusese o glumă. Dar n-a sunat a glumă.

11. Nici măcar n-am citit nimic de Proust. Nu ştiu de ce-a trebuit să-l pomenesc.

12. University Challenge – emisiune concurs de cultură generală la care participă două echipe de studenţi (n.tr.).

13. Ştiu. I-am spus de un milion de ori.

14. Nu lung strâns în coadă, asta ar fi de prost gust. Doar ceva mai lung.

15. Nu cred că Annalise m-a iertat vreodată. În imaginaţia ei, dacă n-ar fi schimbat programările, ea ar fi cea care s-ar mărita cu el acum.

16. Vedeţi? Totul se reduce la note de subsol.

17. Presupunând că locuieşte într-o căsuţă. Dă impresia că ar locui. Singur-singurel, având poate un câine credincios care-i ţine de urât.

18. Brownie – membră a unei organizaţii asemănătoare cercetaşilor, pentru fete cu vârsta cuprinsă între 7 şi 10 ani, organizaţie reprezentată în majoritatea ţărilor anglofone. (n.tr.)