Charles Bukowski, Erections, Ejaculations, Exhibitions, and General Tales of Ordinary Madness

Copyright © 1972 by The Estate of Charles Bukowski

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6830-4

ISBN PDF: 978-973-46-6831-1

ISBN print: 978-973-46-6567-9

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : c by Robert Huffstutter

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CHARLES BUKOWSKI s-a născut în Germania, la Andernach, în 1920. Cînd avea doi ani, părinţii lui s-au mutat în Statele Unite, stabilindu-se în Los Angeles, unde scriitorul a copilărit şi şi-a petrecut cea mai mare parte din viaţă. A studiat la Los Angeles City College, dar a abandonat cursurile şi a dus o viaţă dezordonată, scriind cu o pasiune îndîrjită şi schimbînd diverse slujbe pentru a supravieţui: a lucrat într-un abator, într-o fabrică de biscuiţi pentru cîini, a fost spălător de vase, şofer de camion, funcţionar de poştă etc. A publicat prima povestire la douăzeci şi patru de ani, iar în 1960 a debutat cu un volum de versuri. Încetul cu încetul, valoarea operei sale a început să fie recunoscută, iar în 1969 Bukowski a semnat un contract de exclusivitate cu Black Sparrow Press, ceea ce i-a permis să renunţe la slujba lui din acel moment şi să se dedice exclusiv scrisului. Autor prolific, a publicat numeroase volume de poezie, antologii de povestiri şi romane, devenind unul dintre cei mai citiţi scriitori americani contemporani. La Editura Polirom au apărut pînă în prezent romanele Femei (2003, 2012, 2016), De duzină (2003), Factotum (2004), Poşta (2004, 2017), Şuncă pe pîine (2011, 2015), Hollywood (2012), volumul de povestiri Dragoste la 17,50 $ (2016) şi antologia de poezie Dragostea e un cîine venit din iad (2007). Charles Bukowski a murit în 1994 în San Pedro, California.

Un patruş’cinci ca să plăteşti chiria

Duke avea o fetiţă de 4 ani, Lala, aşa îi puseseră numele. era primul lui copil şi el se îngrijise mereu să nu aibă copii, se temea să nu-l omoare cumva, dar acum era înnebunit după ea, îl încînta, ştia tot ce gîndea Duke, îi lega un fir invizibil care trecea de la el la ea, de la ea la el.

Duke şi Lala erau în supermarket, îndrugau verzi şi uscate. vorbeau despre orice le trecea prin cap, ea îi spunea tot ce ştia şi, instinctiv, ştia destule, iar Duke, cu toate că nu ştia prea multe, îi spunea ce putea şi el şi treaba mergea. se simţeau bine împreună.

— ce-i aia? întrebă ea.

— o nucă de cocos.

— şi ce are înăuntru?

— lapte şi o chestie ca guma de mestecat.

— şi de ce sînt înăuntru?

— pentru că le e bine acolo, înăuntru, tot laptele ăla şi guma aia se simt bine acolo, în coajă. îşi spun: „vai, ce bine e aici!“.

— şi de ce se simt bine acolo?

— pentru că oricine s-ar simţi bine acolo. şi eu m-aş simţi.

— nu te cred. de-acolo, dinăuntru, n-ai putea să conduci maşina, de dinăuntru n-ai avea cum să mă vezi. şi nici omletă cu şuncă n-ai putea să mănînci dinăuntru.

— omleta cu şuncă nu e totul.

— dar ce e totul?

— nu ştiu. poate miezul soarelui, îngheţat bocnă.

— MIEZUL SOARELUI...? ÎNGHEŢAT BOCNĂ?

— da.

— şi cum ar arăta miezul soarelui dacă ar fi îngheţat bocnă?

— păi, se zice că soarele e ca o minge de foc. şi nu ştiu dacă specialiştii ar fi de acord cu mine, dar eu cred că ar arăta cam aşa.

Duke luă un avocado.

— uau!

— da, asta e de fapt un avocado: un soare îngheţat. mîncăm soarele şi apoi ne simţim încălziţi.

— şi toată berea aia pe care o bei e şi ea soare?

— da.

— şi în mine e soare?

— mai mult decît în toţi oamenii pe care-i cunosc.

— iar eu cred că tu ai în tine un SOARE MARE, mare de tot!

— mulţumesc, iubito.

se plimbară de colo colo şi aşa făcură toate cumpărăturile. Duke nu cumpără nimic. Lala în schimb umplu coşul cu tot ce-şi dorea. unele chestii nu erau de mîncat: baloane, creioane, un pistol de jucărie. un astronaut cu o paraşută care se deschidea dacă îl aruncai în sus. al dracu’ astronaut.

Lalei nu-i plăcea de casieriţă. se uită la ea serioasă, grozav de încruntată. săraca femeie avea nişte obraji supţi şi goi – era un personaj dintr-un film de groază şi nici măcar nu o ştia.

— bună, drăguţo! spuse casieriţa.

Lala nu-i răspunse. Duke n-o obligă s-o facă. plătiră şi se îndreptară spre maşină.

— ăştia ne iau banii, observă Lala.

— da.

— şi dup-aia tu trebuie să te duci să lucrezi noaptea, ca să faci rost de alţi bani. nu-mi place cînd pleci de acasă noaptea. hai să ne jucăm de-a mama şi copilul. vreau să fiu eu mama şi tu, copilaşul.

— OK, uite că eu sînt copilaşul. ei, cum ţi se pare, mami?

— OK, copilaş, poţi să conduci maşina?

— hai să încerc.

şi apoi erau în maşină şi porniră. un dobitoc călcă acceleraţia şi încercă să îi buşească în timp ce virau la stînga.

— copilaş, de ce vor oamenii să intre în noi cu maşina?

— păi, mami, asta e pentru că sînt nefericiţi şi oamenilor nefericiţi le place să le facă rău şi altora.

— şi nu există şi oameni fericiţi?

— există mulţi oameni care doar se prefac că sînt fericiţi.

— de ce?

— pentru că le e ruşine şi frică şi nu au curajul s-o recunoască.

— ţie ţi-e frică?

— eu am curaj s-o recunosc doar faţă de tine – mi-e atît de frică, mami, că simt că am să mor în orice clipă.

— copilaş, vrei să-ţi dau biberonul?

— da, mami, da’ stai să ajungem acasă.

îşi continuară drumul şi o cotiră la dreapta pe Normandie. era mai greu să fii lovit dacă virai la dreapta.

— lucrezi şi-n noaptea asta, copilaş?

— da.

— de ce lucrezi noaptea?

— e întuneric. oamenii n-au cum să mă vadă.

— de ce nu vrei să te vadă?

— pentru că dacă m-ar vedea, m-ar prinde şi m-ar băga la zdup.

— ce-i aia zdup?

— tot ce vezi e un zdup!

— EU nu sînt un zdup!

parcară şi duseră cumpărăturile în casă.

— mama! spuse Lala, am adus de mîncare! sori îngheţaţi, astronauţi, de toate!

mama (ei îi spuneau Mag), mama spuse:

— în regulă.

apoi, către Duke:

— fir-ar să fie, aş vrea să nu trebuiască să pleci în seara asta. am iar sentimentul ăla. mai bine nu te duce, Duke.

— ai tu sentimentul ăla? draga mea, eu îl am în fiecare zi. face parte din slujbă. trebuie să plec. sîntem faliţi. copila a aruncat în coşul ăla tot ce-a apucat, de la conserve la caviar.

— Doamne fereşte, omule, păi nu poţi s-o controlezi?

— vreau să fie fericită.

— n-o să fie fericită dacă intri la pîrnaie.

— ştii ceva, Mag? în profesia mea trebuie să accepţi că o să stai la mititica o anumită perioadă. nu cine ştie ce. asta e tot. eu am stat doar puţin. am avut mai multă baftă decît majoritatea.

— şi ce-ar fi dacă ţi-ai găsi o slujbă decentă?

— dragă, mi-e mult mai bine aşa decît să trag la strung. slujbe decente nu există. cu toţii murim, într-un fel sau altul. iar eu am deja drumul meu, sînt un fel de dentist care scoate dinţii cariaţi ai societăţii. e singurul lucru la care mă pricep. pentru mine e prea tîrziu. şi ştii bine cum se poartă ăştia cu foştii puşcăriaşi. ştii ce ne fac, ţi-am mai zis, ţi-am mai...

— ştiu foarte bine ce mi-ai zis, dar...

— dar, dar, dar şi iar dar! spuse Duke. fir-ar al dracului, lasă-mă să termin!

— poftim, termină odată.

— lipitorile astea jegoase, sugătorii de pulă care stau în Beverly Hills şi Malibu. tipii ăştia sînt specializaţi în „reabilitarea“ puşcăriaşilor, sînt experţi în foşti puşcăriaşi. te fac să crezi că eliberarea condiţionată, căcatul ăla, ar fi un buchet de trandafiri. aiurea. e muncă de sclav. comisia pentru eliberarea condiţionată ştie asta, şi ei ştiu asta, aşa cum o ştim şi noi. economiseşti bani pentru stat, faci bani pentru alţii. un căcat. totul e un mare căcat. totul. te pun să munceşti de trei ori cît ar munci un om normal, iar ei fură pe toată lumea, dar legal – vînd marfă de doi bani la un preţ de zece sau douăzeci de ori mai mare, dar totul e conform legii, legii lor...

— să fiu a naibii dacă n-am auzit asta de o sută de ori...

— şi eu să fiu al naibii dacă n-o s-o mai auzi ÎNC-O DATĂ! crezi că nu văd şi nu simt nimic? crezi că ar trebui să-mi ţin gura? chiar şi faţă de propria nevastă? nu eşti tu nevastă-mea? nu ne futem? nu trăim împreună?

— tu eşti ăla care a dat-o-n bară şi acum te plîngi.

— dă-te-n mă-ta! a fost o greşeală, o eroare tehnică! eram doar un puşti, nu înţelegeam regulile lor căcăcioase...

— şi acum încerci să-ţi justifici idioţenia!

— auzi, asta chiar că e bună! asta CHIAR MI-A PLĂCUT! soţioara mea. o pizdă proastă. nu eşti decît o pizdă proastă pe scările casei albe, larg deschisă şi secată mental...

— e şi copilul de faţă, Duke.

— bun. lasă-mă să termin. proasto. REABILITARE. ăsta-i cuvîntul, dracu’ să-i ia de sugători de pulă din Beverly Hills. cît sînt ei de decenţi şi de UMANI! cu nevestele lor care ascultă Mahler în sala de concert şi fac donaţii în scopuri caritabile, scutite de impozite. şi care sînt alese cele mai remarcabile zece femei ale anului în L.A. Times. şi SOŢII lor ştii ce fac? te înjură ca pe ultimul om în uzinele lor nenorocite. îţi taie din salariu, iar diferenţa şi-o bagă în buzunar fără nici o explicaţie. totul e aşa un căcat, cum de nu-şi dă nimeni seama? nu-şi DĂ SEAMA chiar nimeni?

— eu...

— tu să TACI! Mahler, Beethoven, STRAVINSKI! te pun să lucrezi peste program pe degeaba. te calcă în picioare şi dacă ai scos o VORBĂ măcar, gata, deja sînt călare pe telefon, sună la ofiţerul care te supraveghează: „Scuze, Jensen, dar trebuie să-ţi spun că omul tău a furat 25 de dolari din casă. şi începuse să ne placă“.

— şi tu ce fel de dreptate vrei? Doamne, Duke, nu ştiu ce să mai fac. aberezi, aberezi tot timpul. te faci pulbere şi vii să-mi spui că Dillinger a fost cel mai tare om care a trăit vreodată. te legeni în scaunul ăla, beat turtă, şi zbieri Dillinger în sus şi Dillinger în jos. şi eu sînt vie, să ştii, şi eu simt, ascultă-mă şi pe mine...

— dă-l dracului pe Dillinger! e mort. ce dreptate vrei? nu există aşa ceva în America. există o singură dreptate. întreabă-i pe cei din familia Kennedy, întreabă-i pe morţi, întreabă pe oricine!

Duke se ridică din balansoar, se duse la dulap şi smulse de sub cutia cu ornamentele pentru bradul de Crăciun un pistol. calibrul patruş’cinci.

— ăsta, vezi, ăsta e singura dreptate din America. e singura chestie pe care o înţelege toată lumea.

şi flutură pistolul prin faţa lor.

Lala se chinuia cu astronautul. paraşuta nu i se deschidea cum trebuie. lui Duke i se părea normal: un fals. încă un fals. ca pescăruşul orb. ca pixul. ca Iisus strigînd după Tatăl Lui cînd toate liniile de comunicaţie erau întrerupte.

— ascultă, spuse Mag, ia de-aici pistolul ăla blestemat. o să-mi caut eu ceva de lucru. lasă-mă să-mi găsesc ceva de lucru.

— TU să-ţi găseşti de lucru? m-am săturat să tot aud placa asta. singurul lucru la care eşti bună e să te fuţi, aşa, în doru’ lelii, sau să stai tolănită, să-ţi citeşti revistele şi să te îndopi cu ciocolată.

— of, Doamne, nu e în doru’ lelii, Duke. TE IUBESC, te iubesc din toată inima.

apoi Duke s-a simţit obosit.

— bine, dacă aşa zici tu. atunci pune măcar cumpărăturile alea-n frigider. şi fă-mi ceva de mîncare înainte să plec în oraş.

Duke băgă pistolul în dulap. se aşeză şi-şi aprinse o ţigară.

— Duke, îl întrebă Lala, vrei să-ţi zic Duke sau Tati?

— mi-e indiferent, puiule, cum vrei tu.

— de ce are păr nuca de cocos?

— of, Doamne, habar n-am. eu de ce am păr pe coaie?

Mag ieşi din bucătărie cu o cutie de mazăre.

— nu-ţi permit să vorbeşti aşa cu copilul meu.

— copilul tău? vezi guriţa aia rotundă? e exact ca a mea. vezi ochii ăia? pupilele alea? exact ca ale mele. copilul tău, auzi! doar fiindcă a ieşit din gaura ta şi a supt la ţîţele tale... nu e copilul nimănui. e propriul ei copil.

— insist să nu mai vorbeşti aşa de faţă cu copilul! spuse Mag.

— insişti... insişti...

— da, insist!

ţinea conserva de mazăre în aer, balansînd-o în palma stîngă.

— chiar insist.

— dacă nu iei conserva aia de mazăre din faţa mea, jur pe... cine mama mă-sii vrei tu că ŢI-O VÎR ÎN FUND DE NU TE VEZI!

Mag se retrase în bucătărie, cu mazăre cu tot. rămase acolo.

Duke se duse la şifonier şi îşi luă haina şi pistolul. îşi sărută fetiţa de la revedere. era mai fermecătoare decît un bronz pe piele în decembrie şi 6 cai albi galopînd pe o colină înverzită. chiar aşa se gîndi, de parcă abia în clipa aceea şi-ar fi dat seama. ieşi rapid. dar uşa o închise cu grijă.

Mag ieşi din bucătărie.

— Duke a plecat, spuse puştoaica.

— da, ştiu.

— mi-e cam somn, mamă. citeşte-mi din cartea aia.

se aşezară amîndouă pe canapea.

— se mai întoarce Duke, mami?

— dobitocul ăla, da, se întoarce.

— ce-i aia dobitoc?

— Duke e un dobitoc. şi îl iubesc.

— iubeşti un dobitoc?

— păi, da, rîse Mag. uite că da. vino-ncoa’, iubito. hai la mama.

o luă pe copilă în braţe.

— vai, ce caldă eşti! ca o şuncă prăjită. sau ca o gogoaşă caldă.

— NU sînt şuncă şi nici GOGOAŞĂ! şuncă şi gogoaşă eşti TU!

— e lună plină în seara asta. prea multă lumină, prea multă. mi-e frică, mi-e tare frică. Dumnezeule, îl iubesc pe omul ăsta, o, Doamne…

Mag se aplecă peste o cutie de carton şi alese o carte pentru copii.

— mami, de ce are păr nuca de cocos?

— de ce are păr?

— da.

— auzi, lasă-mă să văd ce-i cu cafeaua aia. parcă aud că dă în foc. stai puţin să închid aragazul.

— bine.

Mag se duse în bucătărie şi Lala o aşteptă pe canapea.

timp în care Duke stătea în faţa unui magazin de spirtoase, la intersecţia dintre Hollywood şi Normandie, şi se gîndea: ce dracu’, ce dracu’, ce dracu’.

nu era bine, nu era bine deloc. poate că în spatele lui stătea un căcănar cu Lugerul, urmărindu-l printr-o gaură. aşa l-au dat gata pe Louie. l-au împuşcat ca pe o marionetă din aia din parcurile de distracţii. crimă legală. toată lumea asta împuţită se scaldă în căcatul crimelor legale.

locul nu părea în regulă. în seara asta ar fi mers mai degrabă un băruleţ. sau o cîrciumă mai dubioasă. ceva simplu. cît să iasă banii de chirie pe-o lună.

încep să-mi pierd curajul, se gîndi Duke. mai am puţin şi-o să mă apuc să ascult Şostakovici.

se urcă iar în Fordul lui negru din ’61.

şi o porni spre nord. 3 cvartale. 4 cvartale. 6 cvartale. 12 cvartale, într-o lume îngheţată. în timp ce Mag stătea cu copila în braţe şi citea dintr-o carte, VIAŢA ÎN PĂDURE…

— nevăstuica şi verişorii săi, nurca, samurul şi jderul, sînt animale mlădioase, rapide şi rapace. aceste animale sînt carnivore şi se află într-o competiţie permanentă şi înverşunată pentru…

apoi minunăţia de copilă adormi şi afară era lună plină.

La pîrnaie cu inamicul public nr. 1

era în 1942 şi eu ascultam Brahms în Philadelphia. aveam un picup mic. era a doua parte din simfonie. pe atunci locuiam singur. beam agale dintr-o sticlă de vin de Porto şi fumam un trabuc ieftin. stăteam într-o cameră mică, dar curată. şi, cum se zice în cărţi, deodată bătu cineva la uşă. credeam că veniseră să-mi înmîneze premiul Nobel sau Pulitzer. cînd colo, 2 tipi masivi, cu moace de ţărănoi proşti.

Bukowski?

da.

mi-au arătat o legitimaţie: FBI-ul.

vino cu noi. mai bine ţi-ai pune şi haina. o să dureze ceva timp.

habar n-aveam ce făcusem. nici nu m-am obosit să întreb. mă gîndeam că oricum totul era pierdut. unul dintre ei l-a oprit pe Brahms. am coborît în stradă. pe geamuri răsăriseră o grămadă de capete, de parcă toţi ştiau deja.

apoi eterna voce feminină:

ia uitaţi-l pe nenorocitul ăla! l-au prins!

pur şi simplu nu mă înţeleg cu femeile.

încercam să-mi amintesc dacă făcusem ceva şi singurul lucru care îmi venea în minte era că, poate, am omorît pe vreunul cît eram beat. numai că nu înţelegeam ce treabă avea aici FBI-ul.

ţine mîinile pe genunchi şi nu mişca!

2 tipi stăteau pe scaunul din faţă şi 2 pe bancheta din spate, aşa că m-am gîndit că sigur am omorît pe cineva, şi încă pe cineva important.

maşina a pornit şi eu am uitat şi-am dat să-mi scarpin nasul.

IA VEZI CE FACI CU MÎNA AIA!

cînd am ajuns, unul dintre agenţi mi-a arătat nişte fotografii înşirate pe cei 4 pereţi ai biroului.

vezi pozele alea? m-a întrebat el sumbru.

m-am uitat la poze, erau foarte frumos înrămate, dar nici una din feţe nu-mi spunea nimic.

da, văd pozele, i-am spus.

sînt agenţi FBI căzuţi la datorie.

nu ştiam ce ar fi vrut să spun, aşa că n-am spus nimic.

m-au dus într-o altă încăpere. acolo era un tip care stătea la un birou.

UNDE E UNCHIUL TĂU JOHN? a ţipat el la mine.

ce? am întrebat.

UNDE E UNCHIUL TĂU JOHN?

nu ştiam ce vrea. pentru un moment am crezut că vrea să spună că port vreo armă secretă, cu care ucid oamenii cînd sînt beat. eram nervos şi nu pricepeam nimic.

mă refer la JOHN BUKOWSKI!

a, păi e mort.

la naiba, nu-i de MIRARE că nu dăm de el!

m-au condus într-o celulă vopsită în portocaliu cu galben. era într-o sîmbătă după-amiază. prin fereastra celulei mele vedeam oameni mergînd pe stradă. ce noroc pe capul lor! peste drum era un mic magazin de discuri. dintr-un difuzor se auzea muzică. acolo, afară, totul părea atît de liber şi de uşor! eu stăteam şi mă întrebam ce făcusem. îmi venea să plîng, dar n-am putut să-mi storc nici o lacrimă. mă cuprinsese un fel de greaţă tristă, un soi de tristeţe greţoasă, ca atunci cînd simţi că mai rău de-atît nu poate să-ţi fie. cred că ştiţi senzaţia. cred că toţi o trăim din cînd în cînd. dar am impresia că eu am trăit-o foarte des, mult prea des.

închisoarea Moyamensing îmi amintea de o fortăreaţă veche. 2 porţi mari de lemn s-au deschis şi am intrat. mă mir că n-am trecut şi un şanţ cu apă.

m-au pus în celulă cu un grăsan cu moacă de contabil.

Courtney Taylor, inamicul public nr. 1, a zis el. de ce te-au băgat aici? m-a întrebat.

(între timp aflasem, fiindcă întrebasem pe drumul încoace.)

pentru că am fugit de recrutare.

aici sînt 2 chestii pe care nu le suportăm: fuga de recrutare şi cazurile de exhibiţionism.

onoare de hoţi, hă? să ne păstrăm ţara puternică, ca să avem ce jefui.

oricum, nu ne plac ăia care fug de armată.

chestia e că sînt nevinovat. m-am mutat şi am uitat să-mi las noua adresă poştală la centrul de recrutare. am anunţat însă la oficiul poştal. cît eram aici, în oraş, am primit o scrisoare din St. Louis cum că să mă prezint la controlul medical pentru recrutare. le-am zis că n-am cum să ajung în St. Louis şi că să mă controleze aici. au pus laba pe mine şi m-au tîrît unde mă vezi. dar nu pricep: dacă aş fi vrut să scap de recrutare, de ce le-aş fi dat adresa?

toţi sînteţi nevinovaţi. asta-i abureală.

m-am întins pe prici.

un paznic a trecut pe-acolo.

RIDICĂ-ŢI HOITUL! a urlat el.

mi-am ridicat hoitul care fugise de recrutare.

vrei cumva să te sinucizi? m-a întrebat atunci Taylor.

da, am zis.

nu trebuie decît să tragi de ţeava aia care ţine becul. umpli găleata cu apă, bagi piciorul acolo, scoţi becul din dulie şi vîri degetul în ea. şi gata, ai scăpat de-aici.

m-am uitat lung la bec.

mulţam, Taylor, mi-ai fost de mare ajutor.

cînd s-a dat stingerea, eu m-am culcat şi ele s-au apucat de treabă. ploşniţele.

ce dracu’ mai e şi asta? am ţipat.

ploşniţe, a zis Taylor. avem ploşniţe.

pariez că am mai multe ploşniţe decît tine, i-am zis.

ţin pariul.

pe 10 cenţi?

pe 10 cenţi.

am început să le vînez şi să le omor pe ale mele. le puneam pe măsuţa de lemn.

într-un final am zis că ajunge. ne-am dus cu ploşniţele la uşa celulei, unde era mai multă lumină, şi le-am numărat. eu aveam 13. el, 18. i-am dat zece cenţi. abia mai tîrziu am aflat că el rupea ploşniţele în două şi le întindea. fusese mare escroc la viaţa lui. un adevărat profesionist. ticălosul.

m-am apucat să joc zaruri pe terenul de sport. cîştigam în fiecare zi şi începusem să mă îmbogăţesc. bogat ca la pîrnaie. scoteam vreo 15-20 de dolari pe zi. jocul cu zaruri era împotriva regulamentului şi ăştia ne urmăreau cu mitralierele din turnuri şi zbierau la noi ÎMPRĂŞTIEREA!, dar noi tot reuşeam să facem cîte-un joc. un exhibiţionist strecurase zarurile înăuntru. un exhibiţionist care nu prea-mi plăcea. de fapt nu-mi plăcea nici unul. toţi aveau bărbia mică, ochi umezi, funduri înguste şi un comportament libidinos. bărbaţi doar în proporţie de 10%. presupun că nu era vina lor, dar tot nu-mi plăcea să mă uit la ei. unul dintre ăştia tot venea la mine după fiecare partidă. eşti tare, eşti pe felie, dă, mă, şi mie ceva. îi strecuram cîteva monede în mînuţa aia gingaşă şi se căra, libidinosul dracului, visînd să-şi arate pula unor fetiţe de 3 ani. mă abţineam cu greu să-l pocnesc, pentru că dacă te luai la bătaie cu cineva, te băgau la carceră, iar gaura aia infectă era deprimantă, dar pîinea şi apa erau şi mai şi. îi mai vedeam pe unii ieşind de acolo şi trecea cîte-o lună pînă să-şi revină. dar eram cu toţii nişte nenorociţi. şi eu eram un nenorocit. o jigodie. eram prea pornit pe el. cînd nu mă uitam la el, îmi dădeam seama de asta.

eram bogat. după ce se dădea stingerea, bucătarul cobora la noi cu farfurii cu mîncare, mîncare bună şi din plin, îngheţată, tort, plăcinte, cafea adevărată. Taylor mă învăţase ca nu cumva să-i dau mai mult de 15 cenţi, cel mult 15. bucătarul ne mulţumea în şoaptă şi mă întreba dacă să mai vină sau nu noaptea următoare.

mai încape vorbă, îi răspundeam eu.

era mîncarea pe care o mînca directorul şi, evident, directorul mînca bine. toţi deţinuţii mureau de foame, iar eu şi Taylor umblam pe-acolo arătînd ca 2 femei însărcinate în luna a 9-a.

e bun bucătarul ăsta, a zis Taylor. a omorît 2 oameni. l-a omorît pe unul şi, imediat după ce a ieşit, a mai omorît unul. acuma aici o să-nţepenească. doar dacă nu evadează. într-o seară l-a prins pe un marinar şi l-a futut în cur. l-a rupt. ăla n-a mai fost în stare să meargă o săptămînă.

îmi place de bucătar, i-am zis, mi se pare un tip cumsecade.

da, e un tip cumsecade, a consimţit Taylor.

ne tot plîngeam paznicului de ploşniţe, iar el ţipa la noi:

UNDE MAMA DRACULUI VĂ CREDEŢI? LA HOTEL? VOI AŢI ADUS CHESTIILE ALEA AICI!

ceea ce, bineînţeles, noi luam drept o insultă.

paznicii erau afurisiţi paznicii erau proşti paznicii erau speriaţi. mi-era milă de ei.

pînă la urmă pe mine şi pe Taylor ne-au pus în celule diferite, iar pe a noastră au dezinfectat-o.

m-am întîlnit cu Taylor pe terenul de sport.

am nimerit peste un puştan, mi-a zis Taylor, un puţoi necopt, e prost, habar n-are de nimic. e ca dracu’.

eu fusesem pus cu un moş care nu vorbea engleza, stătea toată ziua pe oală şi spunea întruna TARA BUBBA PAPA, TARA BUBBA CACA!, asta repeta tot timpul. aflase ce-i aia viaţă: să mănînci şi să te caci. cred că vorbea despre vreun personaj mitologic din ţara lui natală. a, poate despre Taurus Bulba¹? habar n-am. cînd am ieşit prima oară pe terenul de sport, moşul mi-a sfîşiat cearşaful şi şi-a făcut din el o sfoară pentru rufe. şi-a atîrnat şosetele şi chiloţii pe chestia aia şi cînd am intrat, toate alea picurau pe mine. moşul nu ieşea niciodată din celulă, nici măcar să facă duş. nu comisese nici o infracţiune, aşa mi s-a zis, voise numai să stea acolo şi îl lăsaseră. un act de caritate? mă enervam pe el pentru că nu-mi plăceau păturile de lînă, mă iritau. am pielea foarte sensibilă.

băi căcăciosule, am urlat la el, am omorît deja pe unul şi dacă nu te scoli de pe oala aia, tu o să fii al doilea!

dar el doar stătea pe tinetă, rîdea la mine şi spunea TARA BUBBA PAPA, TATA BUBBA CACA!

am lăsat-o baltă. dar, oricum, nu trebuia să frec niciodată podeaua, în cămăruia aia nenorocită era tot timpul curat şi ud pe jos. aveam cea mai curată celulă din America. din lume. iar moşului îi plăcea cina în plus. cum să nu-i placă?

FBI-ul a decis că nu puteam fi acuzat de eschivare deliberată de la recrutare, aşa că m-au dus la centrul de încorporare, unde mai erau mulţi alţii, am trecut examenul medical şi apoi a trebuit să merg la psihiatru.

crezi în război? m-a întrebat.

nu.

eşti dispus să mergi să lupţi?

da.

(îmi venise mie ideea asta tîmpită că o să mă ridic din tranşee şi o să merg în bătaia gloanţelor pînă mă omoară.)

doctorul n-a zis nimic, dar a continuat să scrie pe o bucată de hîrtie. apoi a ridicat privirea.

apropo, miercurea viitoare avem o petrecere la care vin medici, artişti şi scriitori. aş vrea să te invit. ţi-ar plăcea să vii?

nu.

OK, a zis el, nu trebuie să mergi.

să merg unde?

pe front.

m-am uitat aşa la el.

nu credeai că o să te înţelegem, nu-i aşa?

nu.

uite, dă fiţuica asta tipului de-alături.

era cale lungă. hîrtiuţa era împăturită şi ataşată cu o agrafă de buletinul meu. am ridicat un colţ şi m-am uitat: „…ascunde o sensibilitate extremă în spatele unei măşti impasibile…“ ce caraghioslîc, m-am gîndit, auzi!, eu, sensibil!!!

şi dup-aia gata cu Moyamensing. aşa am cîştigat eu războiul.

1. Deformare a numelui Taras Bulba, personaj celebru din romanul omonim din 1835 al scriitorului rus N.V. Gogol.

Faze din pîrnaie

I

Pe băieţii noi îi pun întotdeauna să cureţe găinaţul de porumbei şi, în timp ce cureţi, porumbeii vin iar şi se mai găinăţează un pic pe faţa şi pe părul şi pe hainele tale. Săpun nu primeşti, doar apă şi o perie, iar găinaţul se curăţă greu. Mai tîrziu te mută la atelier, unde-ţi dau 3 cenţi pe oră, dar la început trebuie să înghiţi chestia cu găinaţul.

Eram cu Blaine cînd i-a trăsnit ideea asta prin cap. A văzut într-un colţ un porumbel care nu putea să-şi ia zborul.

— Auzi, a zis Blaine, sînt sigur că păsările astea vorbesc între ele. Hai să-i facem ceva ăstuia, să aibă ce să le zică şi celorlalţi. Hai să-l aranjăm bine şi să-l azvîrlim pe acoperiş şi-o să le spună şi ălora ce şi cum.

— OK, am zis.

Blaine s-a dus şi-a cules pasărea. Avea un Gillette micuţ, maroniu. A aruncat o privire în jur. Eram într-un colţ umbrit al terenului de sport. Era o zi destul de fierbinte şi mulţi deţinuţi veniseră aici, la umbră.

— Doreşte careva dintre voi, domnilor, să mă asiste la această operaţiune?

Nici un răspuns.

Blaine începu să taie un picioruş. Bărbaţii cei forţoşi îşi feriră privirea. Pe unii i-am văzut cum îşi acopereau tîmpla cu palma dinspre pasăre, ca să nu vadă.

— Ce dracu’ aţi păţit, băi băieţi? am ţipat eu la ei. Ne-am săturat de găinaţ în păr şi în ochi! Îl aranjăm pe ăsta şi-l aruncăm pe acoperiş şi-o să le zică şi ălorlalţi: „Băăăăăi, vedeţi că ăştia de jos sînt nişte ticăloşi nenorociţi! Nu vă apropiaţi de ei!“ Porumbelul ăsta o să le zică şi la restul să nu se mai cace pe noi!

Blaine a aruncat pasărea pe acoperiş. Nu-mi amintesc dacă a mers sau nu şmecheria. Dar îmi amintesc că, în timp ce frecam pe jos, am dat peste cele două picioruşe de porumbel. Arătau foarte aiurea aşa, fără o pasăre ataşată la ele. Le-am aruncat în mormanul de găinaţ.

II

Majoritatea celulelor erau foarte aglomerate şi avuseseră loc şi cîteva tulburări interrasiale. Dar gardienii erau sadici. L-au mutat pe Blaine din celula mea într-una plină de negri. Cînd a intrat acolo, Blaine l-a auzit pe unul din ei:

— Ia uite că mi-a venit şi curva! Da, dom’le, pe ăsta îl fac curva mea! Dar de ce să nu ia toţi o bucăţică din ea? Hai, păpuşă, te dezbraci sau tre’ să te ajutăm?

Blaine şi-a scos hainele şi s-a întins pe podea.

Îi auzea cum mişună în jurul lui.

— Dumnezeule, în viaţa mea n-am văzut gaură mai URÎTĂ ca asta!

— Nu mi se scoală, Boyer, să mor io dacă mi se scoală!

— Doamne, zici că-i o gogoaşă stricată!

Plecară cu toţii, iar Blaine se ridică de jos şi se îmbrăcă. Pe terenul de sport îmi spuse:

— Am avut baftă! Ăştia m-ar fi făcut bucăţi!

— Mulţumeşte-i găoazei tale urîte, i-am răspuns eu.

III

Apoi mai era şi Sears. Pe Sears l-au băgat într-o celulă cu o gaşcă de negri, iar Sears s-a uitat în jur şi a sărit să se bată cu cel mai mare de-acolo. Ăla stătea întins. Sears a plonjat cu genunchii direct pe pieptul matahalei. S-au încăierat. Sears l-a făcut arşice. Ceilalţi stăteau şi se uitau.

Dar lui Sears nu prea părea să-i pese. Pe terenul de sport se ghemui pe vine şi se răsuci încet, trăgînd dintr-un chiştoc. Se uită la un negru. Zîmbi. Expiră fumul.

— Ştii de unde îs? îl întrebă pe un negru.

Negrul nu-i răspunse.

— Din Two Rivers Mississippi.

Şi trase din ţigară, ţinu fumul în piept, îi dădu drumul şi zîmbi, bălăngănindu-se pe picioare.

— Ţi-ar plăcea acolo.

Apoi aruncă restul chiştocului, se ridică, se întoarse şi o luă de-a curmezişul curţii…

IV

Sears se lega şi de albi. Avea un păr aiurea, de parcă i-ar fi fost lipit pe cap, de-un fel de roşu murdar şi care-i stătea drept în sus. Pe faţă i se vedea o urmă de cuţit şi avea nişte ochi foarte-foarte rotunzi.

Ned Lincoln – un cocoşat şi-un gură-cască, cu o peliculă albă ce-i acoperea pe jumătate ochiul stîng – arăta de vreo 19 ani, dar de fapt avea 22. Sears l-a ochit în curte din prima zi în care l-au adus.

— BĂI, BĂĂĂĂI! strigă el după puşti.

Puştiul se întoarse.

Sears arătă cu degetul spre el:

— BĂI! TE SPARG, BĂI, AI AUZIT? VEZI CĂ MÎINE VIN SĂ ŢI-O TRAG! TE SPARG, BĂI, AI AUZIT?

Ned Lincoln stătea aşa, fără să înţeleagă mare lucru. Sears intră în vorbă cu un alt deţinut, ca şi cum ar fi uitat toată faza. Dar noi ştiam că nu uitase. Aşa era felul lui. Îşi enunţase intenţia şi deocamdată asta era.

Unul dintre colegii de celulă ai puştiului îl avertiză în seara aceea:

— Mai bine te-ai pregăti, puştiule, că ăla a vorbit serios. Mai bine ţi-ai căuta ceva şi tu.

— Ce?

— Păi, ai putea să-ţi faci un şiş destul de bun dintr-o ţeavă de robinet dacă o freci un pic de ciment ca s-o ascuţi. Sau pot să-ţi vînd eu un şiş ca lumea pentru doi dolari.

A doua zi puştiul rămase în celulă, cu toate că îşi cumpărase şişul ăla. Nu ieşi deloc în curte.

— Căcăciosul ăla mic a făcut pe el, mi-a spus Sears.

— Şi eu aş face pe mine, i-am zis eu.

— Tu ai ieşi.

— N-aş ieşi.

— Ai ieşi, a zis Sears.

— OK, aş ieşi.

A doua zi, la duşuri, Sears l-a crestat de moarte pe puşti. Nimeni nu a văzut nimic, doar sîngele proaspăt şi roşu scurgîndu-se odată cu săpunul şi apa.

V

Unii oameni nu pot fi doborîţi. Nici măcar carcera nu le vine de hac. Joe Statz era un astfel de om. Aveai impresia că stă la carceră de-o veşnicie. Era oaia neagră favorită a directorului. Dacă l-ar fi doborît pe Joe, i-ar fi controlat mai uşor pe ceilalţi.

Într-o zi directorul luă 2 oameni cu el. Scoaseră capacul carcerei, iar directorul se lăsă pe vine şi strigă în jos, spre Joe:

— JOE! TOT NU ŢI-A AJUNS? VREI SĂ IEŞI DE-ACOLO, JOE? DACĂ NU VREI SĂ IEŞI ACUM, JOE, POŢI SĂ MAI AŞTEPŢI MULT ŞI BINE DE-ACU’ ÎNAINTE!

Nici un răspuns.

— JOE! JOE! M-AUZI?

— Da, te aud.

— PĂI, ŞI CE ZICI, JOE?

Joe ridică găleata cu pişat şi căcat şi i-o aruncă directorului în faţă. Oamenii directorului puseră capacul la loc. Din cîte ştiu, Joe e şi-acum tot acolo, viu sau mort. Oricum, s-a aflat ce-i făcuse directorului. Ne gîndeam de multe ori la Joe, mai ales după ce se dădea stingerea.

VI

Cînd am să ies de aici, mă gîndeam eu, o să mai aştept un pic şi-apoi o să mă întorc. O să mă uit de afară la zidurile astea şi o să ştiu exact ce se petrece înăuntru. Aşa că o să mă uit bine de tot la ele şi o să iau hotărîrea să nu mai ajung niciodată acolo.

Dar după ce am ieşit, nu m-am mai întors niciodată. Nu m-am mai uitat niciodată la ele de afară. E ca şi cu o femeie a dracului. Nu are nici un rost să te mai întorci. Nu vrei nici măcar să te mai uiţi la ea. Dar poţi să povesteşti despre ea. Asta-i uşor. Şi asta am făcut eu azi. Mult noroc, prietene, fie că eşti sau nu la pîrnaie.