Ian McEwan, On Chesil Beach

Copyright © Ian McEwan, 2007

All rights reserved

© 2007, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5640-0

ISBN PDF: 978-973-46-5641-7

ISBN print: 978-973-46-5619-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © serge75/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IAN McEWAN, unul dintre cei mai renumiţi scriitori britanici contemporani, este autorul romanelor Legea copiilor, Operaţiunea Sweet Tooth, Solar, Pe plaja Chesil, Sâmbătă, Ispăşire (laureat al National Book Critics Circle Award şi W.H. Smith Literary Award), Amsterdam (distins cu Booker Prize), Durabila iubire, Inocentul, Copilul furat (pentru care a primit Whitbread Award), Câinii negri, Mângâieri străine (ambele nominalizate la Booker Prize) şi Grădina de ciment. A scris şi volumele de povestiri Prima dragoste, ultimele ritualuri (câştigător al Somerset Maugham Award) şi În aşternuturi. În anul 2011 i-a fost acordat Premiul Târgului de carte de la Ierusalim.

Pentru Annalena

Unu

Erau tineri, educaţi, amândoi virgini în această împrejurare, noaptea nunţii lor, şi trăiau într-o epocă în care o discuţie despre problemele sexuale ar fi fost cu totul imposibilă. Dar o asemenea discuţie nu e niciodată uşoară. Tocmai se aşezaseră să ia cina într-o sufragerie micuţă, la primul etaj al unui han în stil georgian. În camera de alături, prin uşa întredeschisă, se vedea un pat cu baldachin, cam îngust, cu o cuvertură albă ca zăpada şi înfiorător de netedă, de parcă n-ar fi atins-o mână de om. Edward trecuse sub tăcere faptul că până atunci n-a mai stat niciodată la hotel, în schimb Florence, după multele excursii pe care le făcuse cu tatăl ei când era mică, se simţea ca la ea acasă. La un nivel superficial, erau amândoi într-o stare de spirit bună. Nunta lor se desfăşurase cum trebuia; slujba de la biserica St Mary’s din Oxford a fost decentă, recepţia – veselă, urările de rămas-bun din partea prietenilor de la şcoală şi de la colegiu – zgomotoase şi încurajatoare. Părinţii ei nu s-au uitat de sus la ai lui, cum se temuseră ei, iar mama lui nu s-a purtat nepotrivit şi nici n-a uitat complet care era scopul ceremoniei. Cei doi au plecat cu o maşină mică aparţinându-i mamei lui Florence şi au ajuns seara, devreme, la hotelul de pe malul mării, în Dorset, pe o vreme care, dacă nu era perfectă pentru mijlocul lui iulie sau pentru circumstanţele de faţă, era totuşi adecvată: nu ploua, însă nici nu era suficient de cald, după părerea lui Florence, ca să ia cina afară, pe terasă, aşa cum speraseră. Lui Edward i se părea suficient de cald, dar, politicos până la Dumnezeu, nici nu i-ar fi trecut prin cap să o contrazică tocmai în seara aceea.

Prin urmare, îşi luau masa în camerele lor, în dreptul unei uşi de sticlă întredeschise care dădea înspre balcon, oferind priveliştea unei porţiuni din Canalul Mânecii şi a plajei Chesil, cu întinderea ei nesfârşită de pietriş. Doi tinerei îmbrăcaţi în smochinguri îi serveau dintr-un cărucior lăsat afară, pe coridor, iar intrările şi ieşirile lor din apartamentul nupţial – cum este de obicei numit – făceau scândurile ceruite din lemn de stejar să scârţâie caraghios în liniştea înconjurătoare. Cu un aer mândru şi protector, bărbatul urmărea preocupat orice gest sau expresie care ar fi putut căpăta o tentă ironică. Până şi un zâmbet i s-ar fi părut de neacceptat. Dar cei doi flăcăi, dintr-un sat învecinat, îşi vedeau de treabă cu spatele plecat şi chipuri impenetrabile, iar gesturile lor erau nesigure, le tremurau mâinile în timp ce aşezau vesela pe faţa de masă din olandă, bine apretată. Şi ei erau un pic emoţionaţi.

Aceea nu era câtuşi de puţin o epocă de aur în istoria bucătăriei britanice, dar în momentul respectiv nimeni nu părea să bage de seamă, poate cu excepţia călătorilor străini. Masa de seară a început oficial, ca multe altele, cu o felie de pepene galben, decorată cu o singură cireaşă glasată. Afară, pe coridor, în vase de argint aşezate pe nişte tăvi încălzite de flacăra lumânărilor, aşteptau fripturile de vită, rumenite cu mult timp înainte, într-un sos de-acum închegat, cu legume date într-un singur clocot şi cartofi cu o uşoară tentă albăstruie. Vinul provenea din Franţa, dar pe etichetă nu se vedea menţionată nici o podgorie anume, era doar împodobită cu desenul unei rândunici solitare săgetând văzduhul. Lui Edward nici nu-i trecuse prin minte să comande unul roşu.

Aşteptând cu nerăbdare să plece chelnerii, el şi Florence stăteau întorşi pe scaune, admirând pajiştea întinsă, acoperită de muşchi şi, dincolo de ea, o încâlceală de tufişuri înflorite şi copaci, căţăraţi pe un dâmb nisipos, abrupt, care cobora până la o potecă ce ducea spre plajă. Puteau vedea capătul unei cărărui în pantă cu trepte noroioase, o alee mărginită de buruieni de dimensiuni extravagante – păreau să semene cu nişte verze sau rubarbe uriaşe, cu tulpinile umflate şi înalte de vreo doi metri, îndoindu-se sub greutatea frunzelor întunecate, cu vine groase. Vegetaţia grădinii îşi făcea de cap, senzuală şi tropicală în risipa ei – un efect subliniat de lumina cenuşie, blândă şi fuioarele de ceaţă venind dinspre mare, ale cărei valuri, cu mişcări ferme de înaintare şi retragere, se spărgeau foşnind şi plescăind pe prundişul zgrunţuros al ţărmului. Tinerii plănuiseră să-şi ia nişte pantofi cu talpă groasă şi să facă o plimbare după cină pe fâşia de pietriş dintre mare şi golful Flotei, cum i se spunea, şi dacă nu terminau vinul până atunci, aveau de gând să-l ia cu ei, să mai tragă câte o duşcă direct din sticlă, ca vagabonzii.

Şi îşi mai făcuseră o mulţime de planuri, planuri abia însăilate şi îngrămădite într-un viitor ceţos, planuri măreţe şi încâlcite ca ierburile verii timpurii de pe coasta aceea din Dorset, şi tot la fel de frumoase. Unde şi cum vor locui, cine ar urma să le fie prieteni apropiaţi, cum o să fie slujba lui la firma tatălui ei sau cariera ei muzicală şi pe ce vor cheltui banii pe care li-i dăduse tatăl ei, şi cum ei doi nu vor fi niciodată ca toţi ceilalţi, cel puţin nu pe dinăuntru. Încă trăiau într-o epocă – ce va apune încă înainte de sfârşitul acelui faimos deceniu – în care să fii tânăr era un defect social, o dovadă de inconsistenţă, o condiţie oarecum jenantă, pentru care căsnicia era începutul unui tratament. Străini unul de altul, şi totuşi împreună, se ridicaseră pe o nouă culme a existenţei, încântaţi de noul lor statut care promitea să-i ducă mai departe, să-i scoată din sfera tinereţii lor eterne – Edward şi Florence, în sfârşit liberi! Unul dintre subiectele lor preferate era cum îşi petrecuseră copilăria, nu atât micile bucurii, cât pâcla de noţiuni comice, prost înţelese, din care izbutiseră să iasă şi diversele greşeli şi obiceiuri părinteşti conservatoare pe care acum le puteau ierta.

De pe aceste noi înălţimi vedeau limpede, dar nu izbuteau să-şi descrie unul celuilalt anumite sentimente contradictorii: fiecare îşi făcea în sinea lui griji în privinţa momentului care avea să urmeze curând după cină, când noua lor maturitate urma să fie pusă la încercare, când se vor întinde împreună pe patul cu baldachin şi se vor dezvălui cu totul unul altuia. De peste un an, Edward era fascinat de ideea că într-o anumită zi din iulie cea mai sensibilă parte a lui va domicilia, fie şi temporar, într-o cavitate naturală dinăuntrul acestei femei vesele, drăguţe şi formidabil de inteligente. Cum ar fi urmat să ajungă acolo, evitând absurdul sau dezamăgirea, era o problemă care îl tulbura nespus. Îngrijorarea lui, stârnită de o singură experienţă nefericită, avea o cauză precisă: posibilitatea „supraexcitării“ sau, cum auzise odată pe cineva zicând, teama „să nu termine prea repede“. Problema aceasta îi ieşea doar rareori din minte, dar, deşi frica lui de eşec era considerabilă, nerăbdarea – de a cunoaşte extazul, deznodământul – era încă şi mai mare.

Neliniştile lui Florence erau mai grave şi, de câteva ori în timpul călătoriei de la Oxford, avusese impresia că e pe punctul de a-şi aduna tot curajul şi a spune ce are pe suflet. Însă ceea ce o tulbura pe ea era de nepronunţat, de-abia reuşea să înţeleagă ea însăşi. În vreme ce el suferea de pe urma emoţiilor obişnuite dinaintea primei nopţi, ea trăia o groază viscerală, un dezgust de nestăpânit, o senzaţie la fel de concretă ca răul de mare. Mare parte din timp, pe parcursul pregătirilor pentru nuntă, reuşise să ignore această pată pe fericirea ei, însă de câte ori gândurile i se îndreptau spre îmbrăţişare – prefera să folosească acest termen, şi nu altul – i se strângea stomacul ghem şi un val de greaţă i se ridica până în gât. Într-un manual modern cu tendinţe inovatoare, despre care se presupunea că le-ar fi de ajutor tinerelor mirese cu tonul său voios, semnele de exclamare şi ilustraţiile numerotate, Florence dăduse peste anumite cuvinte şi expresii care aproape că i-au provocat un reflex de vomă: membrana mucoasă şi sinistrul, luciosul gland. Alte fraze îi jigneau inteligenţa, în mod special cele care se refereau la „pătrunderi“: cu puţin timp înainte ca el să o pătrundă… sau în momentul în care o pătrunde… şi, într-un final fericit, imediat după ce a pătruns-o… Era cumva obligată, în noaptea cu pricina, să se transforme de dragul lui Edward într-un fel de vestibul sau de salon pe care el să-l parcurgă în voie? La fel de frecvent era şi un alt cuvânt, care ei nu-i sugera decât durere, carne străpunsă de lama cuţitului: penetrare.

În momentele mai optimiste încerca să se convingă singură că nu suferă decât de o formă trecătoare de sensibilitate excesivă. Desigur, numai gândul la testiculele lui Edward, pendulând dedesubtul penisului său în erecţie – un alt termen înfricoşător – i se părea suficient de potent încât să i se încreţească buza de sus, iar ideea de a lăsa pe altcineva să o atingă „acolo jos“, chiar dacă ar fi fost o persoană pe care o iubea, îi provoca la fel de mult dezgust, să zicem, ca o intervenţie chirurgicală în zona ochiului. Dar sensibilitatea aceasta a ei nu influenţa problema copiilor. Se gândea că i-ar fi plăcut enorm să rămână însărcinată cu Edward şi, cel puţin la modul abstract, nu avea nici un fel de temeri în privinţa naşterii. Numai de-ar fi putut, precum mamei lui Iisus, să i se rotunjească pântecele prin pură magie. Florence bănuia că e ceva cu totul greşit la ea, că dintotdeauna a fost un pic diferită şi că, în sfârşit, era pe punctul de a fi dată în vileag. Problema ei, se gândea, era mai profundă, mai acută decât o simplă aversiune fizică; întreaga ei fiinţă se revolta la gândul cărnii care întâlnea carnea; însăşi starea ei esenţială de bine, echilibrul minţii erau pe punctul de a-i fi violate. Pur şi simplu nu voia să fie „pătrunsă“ sau „penetrată“. Sexul cu Edward nu putea fi nicicum o încununare a fericirii sale, era mai degrabă un preţ pe care trebuia să-l plătească.

Ştia că ar fi trebuit să-i spună toate lucrurile acestea cu ceva timp în urmă, când a cerut-o de soţie, cu mult înainte de vizita la preotul cel sincer, cu voce liniştitoare, şi înainte să ia cina cu ambele perechi de părinţi, înainte să invite oaspeţii la nuntă, să fie concepută şi lăsată la magazin lista de daruri, şi înainte să fie ridicat cortul şi să angajeze fotograful, înainte de toate aceste aranjamente ireversibile. Dar ce i-ar fi putut spune şi ce cuvinte să fi folosit, când nici măcar faţă de ea însăşi nu reuşea să numească o asemenea situaţie? Şi îl iubea pe Edward, nu cu pasiunea aceea umedă şi fierbinte, cum mai citise ea pe ici, pe colo, dar îl iubea cu căldură, profund, uneori ca o fiică, alteori aproape ca o mamă. Îi plăcea să-l alinte şi să-i simtă braţele enorme în jurul umerilor ei şi să se lase sărutată, deşi o deranja când îşi băga limba în gura ei şi îi comunicase asta clar, fără să se folosească de cuvinte. Credea că e original, că nu mai întâlnise pe nimeni ca el. Întotdeauna avea la el câte o cărţulie într-o ediţie ieftină, de obicei o carte de istorie, vârâtă în buzunarul de la haină, în caz că se nimerea să stea la vreo coadă sau printr-o sală de aşteptare. Sublinia cele citite cu un ciot de creion. Era realmente singurul bărbat care nu fuma, dintre toţi cei pe care îi cunoştea Florence. Şosetele lui nu erau niciodată una la fel cu cealaltă. Avea doar o singură cravată tricotată, subţire şi bleumarin, pe care o purta aproape tot timpul la o cămaşă albă. Îl adora pentru curiozitatea lui, pentru accentul lui domol de provincial, pentru puterea extraordinară a mâinilor lui, pentru divagaţiile şi turnurile imprevizibile pe care le căpătau conversaţiile cu el, pentru bunătatea lui faţă de ea şi pentru felul în care ochii săi căprui şi blânzi se odihneau asupra ei când începea să vorbească, făcând-o să se simtă învăluită într-un nor prietenos de iubire. La vârsta de douăzeci şi doi de ani, nu avea nici o îndoială că ar fi vrut să-şi petreacă tot restul vieţii alături de Edward Mayhew. Cum să-şi fi asumat riscul de a-l pierde?

Nu avea pe nimeni cu care să poată vorbi. Ruth, sora ei, era prea tânără, iar mama, absolut minunată în felul ei, era prea intelectuală, prea scrobită, prea conservatoare şi prea didactică. De câte ori se confrunta cu o problemă intimă, avea tendinţa să o trateze de parcă ar fi ţinut un discurs într-o sală de conferinţe, folosind cuvinte din ce în ce mai lungi şi făcând trimiteri la cărţi pe care credea că trebuie să le fi citit toată lumea. Şi abia după ce problema era bine acoperită de această revărsare de retorică, îşi permitea să devină mai blândă şi mai săritoare, deşi asta i se întâmpla rareori, şi nici atunci nu-ţi dădeai prea bine seama dacă ai primit sau nu vreun sfat. Florence avea nişte prietene extraordinare din timpul şcolii şi de la Academia de Muzică, dar ele se comportau exact invers: adorau să poarte discuţii intime şi să se regăsească în problemele celorlalţi. Se cunoşteau toate între ele şi nu se slăbeau cu telefoanele şi scrisorile. N-ar fi putut să le încredinţeze nici un secret, dar nu le găsea vreo vină în asta, pentru că şi ea făcea parte din grup. N-ar fi avut încredere nici în ea însăşi. Era singură, pusă în faţa unei probleme pe care nu ştia de unde să o apuce, şi singurul lucru la îndemână care să o conducă pe căile înţelepciunii rămăsese acest manual ieftin. Pe coperţile lui de un roşu ţipător erau schiţate două figurine care se ţineau de mână, cu ochii mari ca ai insectelor şi nişte beţe de chibrit în loc de membre, desenate neîndemânatic cu cretă albă, de parcă le-ar fi făcut în joacă un copil nevinovat.

• • • • •

Au mâncat pepenele în mai puţin de două minute, timp în care flăcăii, în loc să aştepte afară, pe coridor, se postaseră undeva în spatele lor, lângă uşă, şi îşi aranjau papioanele, se trăgeau de gulerele strâmte sau se jucau cu manşetele. Expresiile lor goale nu s-au schimbat nici când Edward i-a oferit lui Florence, cu o fluturare ironică din încheietură, cireaşa lui glasată. Jucăuşă, ea i-a cules-o dintre degete, privindu-l drept în ochi în timp ce mesteca încet, lăsând să i se vadă limba şi conştientă că flirtând cu el în felul acesta nu făcea decât să-şi îngreuneze situaţia. N-ar fi trebuit să înceapă ceva ce nu era în stare să continue, dar îi era întru câtva de ajutor să încerce să-l mulţumească aşa cum putea: asta îi dădea sentimentul că nu e complet inutilă. Măcar dacă nu i s-ar fi cerut decât să mănânce o cireaşă lipicioasă!

Ca să arate că prezenţa chelnerilor nu-l deranjează, deşi de-abia aştepta să-i vadă odată plecaţi, Edward zâmbi şi se lăsă pe spate în scaun, cu paharul de vin în mână, întrebându-i peste umăr:

— Dintr-astea nu mai aveţi?

— S-au terminat, sir. Cu părere de rău, sir.

Dar mâna care ţinea paharul începuse să-i tremure din cauza eforturilor pe care le făcea să-şi stăpânească bucuria subită, exaltarea. Florence părea să strălucească în faţa lui, era minunată – frumoasă, senzuală, talentată şi plină de viaţă dincolo de orice închipuire.

Băiatul care vorbise se repezi să strângă masa. Colegul lui era afară, lângă uşă, ocupându-se de felul doi, fripturile, pe care le punea în farfurii. Era imposibil să împingă căruciorul în apartamentul nupţial ca să-i poată servi aşa cum trebuia, etalându-le în toată splendoarea serviciul de argint, din cauza unei diferenţe de nivel de două trepte între coridor şi cameră, consecinţă a unei erori de renovare de pe vremea când această fermă elizabetană fusese „georgianizată“, pe la mijlocul secolului al XVIII-lea.

Cei doi miri rămăseseră, pe scurt, singuri, deşi puteau auzi hârşâitul lingurilor care se loveau de farfurii şi şoaptele flăcăilor lângă uşa deschisă. Edward îşi puse mâna peste cea a lui Florence şi-i spuse în şoaptă, pentru a suta oară în ziua aceea, „Te iubesc“, iar ea îi răspunse imediat cu aceleaşi cuvinte – şi chiar spunea adevărul.

Edward avea o diplomă, o magna cum laudae în istorie, la University College din Londra. În cei trei ani, cam scurţi, învăţase despre războaie, răscoale, foamete, ciume, înălţarea şi prăbuşirea imperiilor, revoluţii care îşi devoraseră eroii, greutăţi în agricultură, sărăcia din zonele industriale, cruzimea elitelor aflate la putere – o mascaradă frumos colorată de opresiuni, mizerie şi speranţe deşarte. Înţelesese cât de plină de constrângeri şi lipsită de bucurii putea să fie viaţa, generaţie după generaţie. În marele tablou al lumii, pacea şi prosperitatea de care se bucura Anglia în epoca respectivă erau o raritate şi, într-un asemenea cadru, fericirea de care aveau parte el şi Florence părea excepţională, dacă nu chiar unică. În ultimul an de facultate, scrisese o lucrare specială pe tema teoriei istorice a „marilor oameni“ – era chiar aşa demodat să crezi că nişte indivizi puternici puteau hotărî destinul unei naţiuni? Cu siguranţă, profesorul lui coordonator era de părere că da: în viziunea sa, Istoria, cu majusculă, era o mare naraţiune condusă de forţe ineluctabile către o serie de deznodăminte inevitabile şi necesare – la scurt timp după aceea avea să devină o ştiinţă. Dar vieţile pe care le examinase Edward în detaliu – oameni precum Cezar, Charlemagne, Frederic al II-lea, Ecaterina cea Mare, Nelson sau Napoleon (la Stalin renunţase, la insistenţele profesorului său) – sugerau mai degrabă contrariul. O personalitate plină de cruzime, oportunismul pur şi ceva noroc erau de ajuns pentru a schimba destinul a milioane de oameni, susţinuse Eward în chip de concluzie şi se văzuse răsplătit cu o notă de opt, care aproape îi pusese în pericol acel magna cum laudae.

O descoperire întâmplătoare a fost faptul că până şi izbânzile de proporţii epice aduceau prea puţină fericire, în schimb sporeau considerabil neliniştea şi foamea de reuşită. În timp ce se îmbrăca pentru nuntă în dimineaţa aceea (frac, joben, un botez conştiincios cu apă de colonie), ajunsese la concluzia că nici una dintre marile figuri de pe lista sa n-ar fi putut cunoaşte o satisfacţie ca a lui. Extazul lui era el însuşi o formă de măreţie. Iată-l, un bărbat al cărui vis de glorie era împlinit sau pe cale să se împlinească. La vârsta de douăzeci şi doi de ani, îi întrecuse deja pe toţi.

Şi acum îşi privea soţia, se uita în ochii ei de culoarea alunei, constelaţi cu punctişoare colorate pe fondul acela alb ca zăpada, abia atins de o undă diafană de albastru lăptos. Genele ei erau dese şi întunecate ca ale unui copil şi era ceva copilăros şi în solemnitatea chipului ei liniştit. Avea un chip frumos, parcă sculptat, care într-o anumită lumină te ducea cu gândul la o amerindiană de stirpe aleasă. Avea linia maxilarului bine conturată şi un zâmbet larg, deloc artificial, care se întindea până la încreţiturile din colţul ochilor. Era înzestrată cu o osatură puternică – câteva matroane de la nuntă observaseră, atotştiutoare, că are nişte şolduri generoase. Sânii ei, pe care Edward îi atinsese şi chiar îi sărutase, deşi nici pe departe aşa cum ar fi vrut, erau mici. Mâinile ei de violonistă erau albe şi puternice, la fel şi braţele lungi; la orele de sport din timpul şcolii făcuse aruncări de suliţă.

Pe Edward nu îl interesase niciodată prea mult muzica clasică, dar acum începuse să-i înveţe jargonul sprinţar – legato, pizzicato, con brio. Încet-încet, tot auzindu-le repetate, ajunsese să recunoască mecanic şi chiar să-i placă anumite bucăţi. Era una pe care ea o cânta împreună cu prietenii ei şi care îl emoţiona în mod special. Când exersa acasă game şi arpegii, purta o bentiţă de şcolăriţă, un detaliu gingaş ce îl făcea să viseze la fiica pe care s-ar putea să o aibă într-o bună zi. Felul în care cânta Florence era învăluitor şi precis, devenise celebră pentru bogăţia ei de expresie. Unul dintre profesori spusese că n-a mai întâlnit niciodată un student care să facă o coardă să vibreze cu atâta căldură. Când stătea în faţa pupitrului din sala de repetiţii de la Londra sau în camera ei din casa părinţilor, în Oxford, cu Edward lungit pe pat, privind-o şi dorind-o, Florence avea o postură graţioasă, îşi ţinea spatele drept, capul ridicat, mândru, şi citea partiturile cu o expresie decisă, aproape trufaşă, care pe el îl lăsa fără grai. Privirea aceea avea atâta încredere, cunoştea atât de bine calea de a stârni plăcerea.

În tot ceea ce ţinea de muzică, mişcările ei erau mereu sigure şi fluide – îşi ungea arcuşul cu sacâz, îşi reacorda instrumentul, rearanja camera astfel încât cei trei colegi din cvartetul de coarde, pasiunea ei, să se simtă cât mai confortabil. Ea era conducătorul de necontestat al micului grup şi întotdeauna avea ultimul cuvânt în desele lor neînţelegeri muzicale. Dar în viaţa de zi cu zi era surprinzător de neîndemânatică şi nesigură pe ea, mereu îşi scrântea câte un deget, dărâma lucrurile sau se lovea cu capul de ceva. Aceleaşi degete care reuşeau să atace o dublă coardă într-o suită de Bach erau la fel de pricepute şi să răstoarne o ceaşcă plină de ceai pe faţa de masă din olandă sau să scape un pahar pe dalele de piatră. Dacă avea senzaţia că se uită cineva la ea, aproape că se împiedica în propriile picioare – îi mărturisise lui Edward că pentru ea era o corvoadă să se întâlnească pe stradă cu un prieten şi să parcurgă sub ochii lui cei câţiva metri care îi despărţeau. Şi de câte ori era încordată sau prea conştientă de sine, îşi ducea mâna la frunte în mod repetat, ca pentru a da la o parte o şuviţă de păr imaginară, cu un gest delicat, rapid, pe care îl continua mult timp după ce motivul tulburării dispăruse.

Cum ar fi putut să nu iubească o fiinţă atât de ciudată şi plină de căldură, atât de specială în felul ei, chinuitor de sinceră şi lucidă, o fiinţă ale cărei gânduri şi emoţii erau întotdeauna la vedere, scurgându-se ca un flux de particule încărcate cu energie prin fiecare gest şi expresie? Chiar şi fără frumuseţea ei cu oase puternice ar fi iubit-o, fără să aibă de ales. Iar ea îl iubea, la rândul ei, cu o asemenea intensitate şi cu o asemenea chinuitoare reticenţă fizică. Nu numai instinctele erotice, ascuţite de lipsa unui mijloc adecvat de defulare, îi erau stimulate în felul acesta, ci i se trezise la viaţă şi latura protectoare. Dar oare era ea chiar atât de vulnerabilă? Se uitase odată pe furiş în dosarul ei de la şcoală şi îi descoperise rezultatele la testele de inteligenţă: un coeficient de o sută cincizeci şi doi, cu şaptesprezece puncte mai mare decât al lui. În acele vremuri, astfel de coeficiente cuantificau un lucru la fel de concret ca înălţimea sau greutatea. Odată, când asistase şi el la o repetiţie cu cvartetul, a luat parte la o dispută în care ea avea altă părere în legătură cu frazarea, tempoul sau nuanţele unui pasaj decât Charles, violoncelistul cel dolofan şi cam pus pe harţă, a cărui faţă strălucea din cauza unei acnee întârziate, iar Edward rămăsese surprins de cât de calmă şi rece putea să fie Florence. Nu s-a certat deloc, a ascultat liniştită, apoi le-a comunicat decizia ei. Nici urmă de micul ei gest cu care îşi dădea părul de pe frunte. Ştia perfect ce rol îi revenea şi era hotărâtă să conducă, aşa cum trebuia să facă vioara-ntâi. Părea să fi reuşit, de asemenea, să-şi convingă înfricoşătorul tată să facă exact ceea ce voia ea. Cu multe luni înainte de nuntă, acesta, la sugestia ei, îi oferise lui Edward o slujbă. Dacă într-adevăr Edward o voia sau ar fi îndrăznit să o refuze, asta era o altă problemă. Ştiuse, de asemenea, printr-un fel de osmoză feminină, exact ce le trebuia şi pentru ceremonie, de la mărimea cortului de nuntă până la cantitatea de budincă, inclusiv cam cât ar fi fost rezonabil din partea tatălui ei să plătească pentru toate acestea.