Irving Stone, Lust for Life

Copyright © 1934 by Irving Stone

Copyright renewed © 1961 by Irving Stone

This translation published by arrangements with Doubleday, an imprint of The Knopf Doubleday Publishing Group, a division of Random House, Inc.

All rights reserved

© 2011, 2012, 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8478-6

ISBN PDF: 978-973-46-8479-3

ISBN print: 978-973-46-1458-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : Vincent Van Gogh (1853-1890), Autoportret cu pălărie de paie, 1887

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IRVING STONE (1903-1989), pe numele adevărat Irving Tannenbaum, s-a născut în San Francisco, Statele Unite ale Americii. În 1923 absolvă cursurile Universităţii Berkeley din California, iar în anul următor obţine titlul de master la College of Letters, Arts and Sciences din University of Southern California. În 1934 se căsătoreşte cu Jean Factor, care este şi editorul majorităţii cărţilor sale. Împreună, Irving şi Jean Stone au pus bazele unei fundaţii de caritate. De altfel, Irving Stone a întemeiat mai multe societăţi literare, cea mai importantă dintre acestea fiind Academy of American Poets (1962). Celebru autor de biografii istorice, Stone foloseşte diverse documente –scrisori, jurnale, dar şi materiale culese personal –în reconstituirea ficţională a vieţilor unor personalităţi. Astfel, printre cele mai cunoscute cărţi ale sale se numără Lust for Life (1934; Bucuria vieţii); Love is Eternal (1954), roman istoric inspirat din căsnicia cuplului Mary Todd –Abraham Lincoln; The Agony and the Ecstasy (1961; Agonie şi extaz, Polirom, 2013), înfăţişând viaţa lui Michelangelo Buonarroti; The Passions of the Mind (1971; Viaţa lui Sigmund Freud, Polirom, 2014); The Origin (1980), despre viaţa lui Charles Darwin; Depths of Glory (1985), inspirat de viaţa lui Camille Pissarro.

Prolog. Londra

1. L’Ange aux poupons¹

— Monsieur Van Gogh! E timpul să te scoli!

Vincent aştepta parcă prin somn glasul Ursulei, aşa că îi răspunse imediat:

— Eram treaz, mademoiselle Ursula.

— Ba nu erai, spuse fata rîzînd. Acum te-ai trezit.

O auzi coborînd scările şi intrînd în bucătărie. Apoi se sprijini în mîini, îşi făcu vînt şi sări din pat. Era lat în umeri, cu pieptul puternic şi braţele groase şi vînjoase. Se îmbrăcă în fugă, îşi turnă apă rece din cană şi se apucă să-şi ascută briciul.

Îi plăcea ritualul zilnic al bărbieritului; începea de sus, de la arsura din dreapta, trăgea briciul uşor în jos, pe obrazul lat, pînă-n colţul gurii cărnoase, apoi trecea la jumătatea din dreapta a buzei de sus, pornind de sub nară către obraz. Pe urmă venea la rînd cealaltă jumătate a feţei, iar la sfîrşit bărbia, puternică, enormă, ca o dală rotunjită, cioplită în granit.

După ce termină, îşi înfundă obrazul în ghirlanda împletită din iarbă de Brabant şi frunze de stejar, care se afla pe scrin. O avea de la Theo, fratele lui, care culesese iarba şi frunzele de acasă, de pe pajiştea de lîngă Zundert, şi i le trimisese la Londra. Aşa, cu miresmele Olandei în nări, ziua parcă începea mai bine.

— Monsieur Van Gogh, strigă din nou Ursula ciocănind în uşă, uite, ţi-a adus poştaşul o scrisoare.

Deschise plicul şi recunoscu scrisul mamei sale: „Dragul meu Vincent, citi, aştern pe hîrtie cîteva gînduri pentru tine“.

Era încă ud şi simţea pe faţă răceala apei, aşa că îndesă scrisoarea în buzunarul pantalonilor, cu gîndul de a o citi mai tîrziu, într-una din multele clipe de răgaz pe care le avea la Goupil. Îşi netezi părul blond-roşcat, lung şi des, îmbrăcă o cămaşă albă scrobită, îşi înnodă la gît, pe sub gulerul moale şi răsfrînt, o lavalieră neagră şi coborî să-şi ia gustarea de dimineaţă şi să culeagă zîmbetul Ursulei.

Ursula Loyer conducea, împreună cu mama ei, văduva unui vicar din Provenţa, o grădiniţă de copii care funcţiona în căsuţa din fundul grădinii.

Ursula avea nouăsprezece ani, era o fetişcană surîzătoare, cu ochi mari, un obraz oval gingaş, în culori pastelate, şi un trup mărunt şi zvelt.

Lui Vincent nu-i venea să-şi mai ia ochii de la surîsul ei, care-i scălda faţa drăgălaşă într-o lumină blîndă ca aceea ce răzbate printr-o umbrelă de soare viu colorată. Ursula îl servea cu mişcări sprintene şi pline de graţie, ciripind cu însufleţire tot timpul. Vincent împlinise douăzeci şi unu de ani şi era pentru prima oară îndrăgostit. Avea toată viaţa înainte şi se gîndea că s-ar putea numi un om fericit dacă ar fi ca tot restul zilelor să-şi ia gustarea de dimineaţă cu ochii la zîmbetul Ursulei.

Fata îi aduse o felie de slănină, un ou şi o ceaşcă de ceai tare, negru, apoi se aşeză în faţa lui, la masă, îşi aranjă cîrlionţii castanii pe după ureche şi, zîmbindu-i întruna, îi întinse pe rînd sarea, piperul, untul şi pîinea prăjită.

— Garofiţa dumitale sălbatică a încolţit, spuse ea, umezindu-şi buzele cu vîrful limbii. Nu vrei s-o vezi înainte de a pleca la slujbă?

— Ba da, răspunse el, dacă vrei… adică… vrei să fii bună… să-mi arăţi unde e…

— Curios om mai e şi monsieur Vincent! Seamănă garofiţa cu mîinile lui şi pe urmă nu-i mai ştie locul!

Uneori avea un fel ciudat de a vorbi despre oameni, de parcă ei n-ar fi fost de faţă.

Vincent înghiţi în sec. Gesturile lui erau greoaie, ca întreaga-i făptură, şi de fiecare dată găsea cu mare greutate cuvintele nimerite ca să-i răspundă Ursulei. Ieşiră în curte. Era o dimineaţă răcoroasă de aprilie, dar merii dăduseră în floare. Între casa familiei Loyer şi grădiniţa de copii se afla un petic de grădină unde, cu cîteva zile în urmă, Vincent semănase maci şi sîngele-voinicului. Garofiţa răzbătuse printre ele. Vincent şi Ursula se aplecară, şi capetele lor aproape se atinseră. Părul Ursulei răspîndea o mireasmă puternică, sănătoasă.

— Mademoiselle Ursula… începu el.

— Da, făcu fata zîmbind întrebător şi ferindu-şi capul.

— Eu… eu… adică…

— Doamne, dar de ce te bîlbîi aşa, monsieur Vincent?! întrebă ea ridicîndu-se dintr-o săritură.

Vincent o petrecu pînă la uşa grădiniţei de copii.

— În curînd vor veni puişorii, continuă Ursula. N-ai să ajungi tîrziu la galerie?

— Am tot timpul. Pînă în Ştrand fac 45 de minute.

Ursula nu mai găsi ce să-i spună. Ridică mîinile să-şi prindă o şuviţă de păr ce i se desprinsese la spate. Liniile trupului îi erau neaşteptat de pline pentru înfăţişarea ei fragilă.

— Ce-ai mai făcut cu peisajul acela din Brabant pe care mi l-ai făgăduit pentru grădiniţa de copii? îl întrebă ea.

— I-am trimis lui Caésar de Cock², la Paris, o reproducere după una din schiţe, ca să-ţi scrie o dedicaţie.

— O, minunat! exclamă Ursula bătînd din palme. Făcu vreo cîţiva paşi legănîndu-şi şoldurile, apoi se opri în faţa lui. Cîteodată, monsieur Vincent, dar numai cîteodată, eşti atît de drăguţ!…

Îl privi cu faţa inundată de zîmbet şi dădu să plece. Vincent o apucă de braţ.

— Ştii, aseară cînd m-am dus la culcare m-am gîndit să-ţi dau un nume. Ţi-am spus L’ange aux poupons.

Ursula rîse cu poftă, dîndu-şi capul pe spate.

— L’ange aux poupons! Trebuie să-i spun şi mamei.

Se smulse din mîna lui, îi mai rîse o dată peste umăr şi dădu fuga spre casă prin grădină.

1. Îngerul cu puişori (în fr. în orig.).

2. Caésar de Cock (1823-1904), pictor peisagist şi gravor flamand; a lucrat mai mult în Franţa.

2. Goupil and Company

Vincent îşi potrivi jobenul. Îşi luă mănuşile şi ieşi în Clapham Road. Aici, departe de centrul Londrei, casele erau rare, şi grădinile, încărcate de tufe de liliac, de păducel şi de măceş în floare.

Era 8 şi un sfert, şi la Goupil trebuia să fie abia la 9. Îi plăcea mult să meargă pe jos. Cu cît se apropia de oraş, casele se înmulţeau, şi oamenii care treceau grăbiţi pe lîngă el, în drum spre munca lor, erau tot mai numeroşi. Fiecare îi zîmbea parcă prietenos, pentru că, de bună seamă, ştiau şi ei ce lucru minunat e să fii îndrăgostit.

O porni de-a lungul cheiului Tamisei, trecu podul Westminster, apoi o luă pe lîngă catedrala Westminster şi Palatul Parlamentului şi, ieşind în Ştrand, coti pe Southampton Road, unde, la nr. 17, se afla sucursala londoneză a firmei Goupil and Company, negustori de tablouri şi editori de gravuri.

Trecînd prin salonul principal, cu draperii grele la ferestre şi covoare moi pe jos, zări o pînză care înfăţişa un fel de peşte sau un balaur lung de vreo şase picioare, deasupra căruia plutea un soi de omuleţ ciudat. Tabloul purta titlul Arhanghelul Mihail răpunînd Satana.

— Ai un colet, e pe masa cu litografii, îi spuse un funcţionar pe lîngă care trecu.

Din salonul de pictură, unde erau expuse pînze de Millais¹, Boughton² şi Turner³, dădeai în cea de-a doua încăpere a magazinului, rezervată gravurilor şi litografiilor. Vînzările aveau loc mai ales în cea de-a treia încăpere, singura care semăna într-adevăr a birou comercial. Vincent îşi aminti de cucoana care cumpărase un tablou cu o seară mai înainte, la ora închiderii, şi începu să rîdă.

„Nu-mi spune nimic tabloul ăsta, Harry. Ţie cum ţi se pare? îşi întrebase ea soţul. Cîinele seamănă leit cu ăla care m-a muşcat astă-vară la Brighton.“

— Ascultă, prietene, i se adresase Harry lui Vincent, crezi că-i cazul să cumpăr un cîine? De obicei doamna mea se cam sperie de cîini.

Vincent ştia prea bine că vinde lucrări de proastă calitate şi cei mai mulţi dintre clienţii care intrau în magazin habar n-aveau ce cumpără. Plăteau preţuri mari pentru lucruri lipsite de valoare. Dar ce-l privea asta pe el? Treaba lui era să asigure o vînzare cît mai bună la secţia de gravuri, şi atîta tot.

Desfăcu pachetul trimis de sucursala Goupil din Paris. Era schiţa lui Caesar de Cock şi purta dedicaţia: „Lui Vincent şi Ursulei Loyer: Les amis de mes amis sont mes amis“.⁴

„Diseară, cînd îi dau tabloul, am s-o cer în căsătorie, îşi făgădui el. Peste cîteva zile împlinesc douăzeci şi doi de ani şi cîştig cinci lire pe lună. Ce să mai aştept?!“

În încăperea liniştită din fund, de la galeriile Goupil, timpul trecea pe nesimţite. Vincent vindea cam cincizeci de reproduceri pe zi în numele firmei Musée Goupil and Company şi, cu toate că i-ar fi plăcut mai mult să se ocupe de vînzarea picturilor în ulei şi a gravurilor, era mulţumit totuşi că realiza încasări mari pentru patronii săi. Se înţelegea bine cu colegii şi petreceau multe ore plăcute stînd împreună de vorbă despre evenimentele din Europa.

În adolescenţă fusese cam ursuz şi se ferise să lege prietenii. Lumea îl socotea un tip ciudat şi original, dar Ursula îl schimbase cu totul. Începuse să simtă nevoia de a plăcea oamenilor din jur, de a fi prietenos cu toată lumea, ajunsese să-şi iasă din făgaşul lui şi să se convingă că mulţumirea poate fi găsită şi în viaţa de toate zilele.

Magazinul se închidea la ora 6. Cînd să plece, domnul Obach îl opri, spunîndu-i:

— Am primit o scrisoare de la Vincent Van Gogh, unchiul dumitale, în care mă întreabă ce mai faci şi cum te descurci. M-am bucurat să-i pot răspunde că eşti unul dintre cei mai destoinici funcţionari ai firmei.

— Aţi fost prea amabil, sir.

— Ba deloc. Mă gîndesc chiar ca după concediul de vară să te trec la salonul din faţă, la gravuri şi litografii.

— O, sir, asta mă bucură foarte mult, mai ales acum, cînd… am de gînd să mă însor!

— Adevărat? E o veste interesantă! Şi pe cînd?

— În vara asta, cred.

De fapt, nici nu se gîndise încă la o dată anumită.

— Foarte bine, tinere, minunat! Salariul dumitale a fost mărit abia de curînd, la începutul anului, dar cînd ai să te întorci din călătoria de nuntă sper să ţi-l mai putem mări.

1. Sir John Everett Millais (1829-1896), pictor englez din şcoala prerafaelită, care preconiza o artă ruptă de contemporaneitate, închinată evocării trecutului.

2. George Henry Boughton (1833-1905), pictor, desenator şl ilustrator englez.

3. William Turner (1775-1851), pictor (în special de peisaje) şi gravor englez.

4. Prietenii prietenilor mei sînt prietenii mei (în fr. în orig.).

3. Iubirea inspiră iubire după chipul şi asemănarea ei

— Şi-acum, mademoiselle Ursula, mă duc să-ţi aduc tabloul, spuse Vincent după cină, împingîndu-şi scaunul într-o parte.

Ursula purta o rochie foarte modernă, brodată, din tafta verde cu ape cenuşii.

— Mi-a scris ceva drăguţ pictorul? întrebă ea.

— Da. Şi dacă poţi aduce o lampă, am să-l agăţ chiar acum pe perete, la grădiniţa de copii.

Ursula îşi ţuguie buzele drăgălaş şi-l privi cu coada ochiului.

— Acum trebuie s-o ajut pe mama. Dacă vrei, mergem peste o jumătate de oră, da?

Ajuns în odaia lui, Vincent se rezemă cu coatele de scrin şi se privi în oglindă. Rareori îşi pusese întrebarea cum arată. Acasă la el, în Olanda, niciodată nu i se păruseră importante asemenea lucruri. Acum, însă, îşi dădu seama că, spre deosebire de înfăţişarea englezilor, avea o faţă puternică şi un cap masiv. Ochii îi erau înfundaţi în orbitele care păreau două crăpături într-o stîncă. Nasul proeminent, cu nările răsfrînte în lături, era drept, tăios ca o muchie de cuţit. Fruntea înaltă, boltită, era tot atît de mare cît şi distanţa dintre sprîncenele stufoase şi gura senzuală. Maxilarele îi erau late şi puternice, iar gîtul scurt şi gros dispărea aproape sub bărbia atît de masivă, încît părea o întruchipare a tăriei caracterului olandez.

Se ridică de la oglindă şi se aşeză gînditor pe marginea patului. Crescuse într-o casă de oameni austeri. Nu iubise pînă acum nici o fată, nici nu se uitase în chip deosebit la vreuna şi nici nu îndrăznise să se lase vreodată furat de jocurile acelea glumeţe dintre băieţi şi fete. În dragostea lui pentru Ursula nu-şi aveau loc nici patima, nici dorinţa. Era tînăr, plin de vise şi iubea pentru întîia oară în viaţă. Se uită la ceas. Abia trecuseră cinci minute, încă douăzeci şi cinci de minute de aşteptare – un răstimp uriaş! Desfăcu plicul pe care-l primise de la maică-sa şi scoase bileţelul trimis de fratele lui, Theo. Se apucă să-i recitească. Theo era cu patru ani mai mic decît Vincent şi urma să-i ia locul la sucursala Goupil din Haga. Vincent şi Theo se legaseră strîns unul de altul în anii copilăriei, tot aşa cum tatăl lor, Theodorus, se împăcase cel mai bine dintre toţi fraţii cu unchiul lor Vincent.

Luă o carte, aşternu pe ea o foaie de hîrtie şi începu să-i scrie lui Theo. Scoase din raftul de sus al scrinului nişte schiţe făcute în grabă pe malul Tamisei şi le introduse într-un plic pentru Theo, împreună cu o reproducere fotografică a tabloului Fecioara cu spada de Jacquet¹.

— Pe cinstea mea, se pomeni strigînd, am uitat cu totul de Ursula!

Se uită la ceas; întîrziase un sfert de oră. Apucă grăbit un pieptene, încercă să-şi descîlcească claia de păr roşu inelat, luă tabloul lui Caésar de Cock de pe masă şi, dintr-o smucitură, deschise uşa.

— Credeam că m-ai uitat, îl întîmpină Ursula cînd intră în salon. Lipea nişte jucării de hîrtie pentru puişorii ei de la grădiniţă. Mi-ai adus tabloul? Pot să-l văd?

— Aş prefera să-l priveşti după ce-l agăţ pe perete. Lampa e pregătită?

— O pregăteşte mama.

Cînd se întoarse din bucătărie, Ursula îi întinse un şal albastru ca să-şi înfăşoare umerii. La atingerea mătăsii, se simţi străbătut de un fior. În grădină plutea mireasma florilor de măr. Poteca era cufundată în întuneric, iar degetele Ursulei îi atinseră uşor, din mers, mîneca hainei aspre şi negre. La un moment dat, se împiedică şi-l strînse de braţ, rîzînd şi făcînd un haz nespus de propria-i stîngăcie. Vincent nu înţelegea de ce i se pare ei atît de caraghios că se împiedicase, dar îi plăcea să o urmărească lung cu privirea, să-i vadă trupul mlădios, care se pierdea odată cu rîsul în întunericul de pe potecă. Îi deschise uşa de la intrarea în grădiniţa de copii şi Ursula, trecînd pe lîngă el atît de aproape încît faţa-i gingaş modelată mai-mai că-i atingea obrazul, îl privi adînc în ochi, părînd a răspunde întrebării pe care nu i-o pusese încă. Aşeză lampa pe masă.

— Unde-ai vrea să-l agăţ?

— Poate deasupra catedrei, ce zici?

În încăperea care fusese pe vremuri un pavilion de vară se aflau vreo cincisprezece scaune şi pupitre joase. Într-un colţ, pe un mic postament, era catedra Ursulei.

Stăteau acum unul lîngă altul, căutînd locul potrivit unde să atîrne tabloul. Vincent era uşor tulburat şi, de cîte ori încerca să fixeze o pioneză în perete, o scăpa pe jos. Ursula rîdea încet, cu un aer familiar.

— Lasă-mă pe mine, neîndemînaticule!

Îşi ridică braţele deasupra capului şi potrivi tabloul în perete cu multă uşurinţă, cambrîndu-şi trupul pînă la ultima fibră de muşchi. Avea mişcări iuţi şi graţioase. Vincent simţi îndemnul s-o ia în braţe, acum, în lumina palidă a lămpii, şi să înlăture astfel, cu o îmbrăţişare, chinuitoarele lui îndoieli. Dar Ursula nu-i oferi prilejul aşteptat, cu toate că, în semiîntunericul încăperii, o simţise nu o dată lîngă el, aproape atingîndu-l în treacăt. Ridică lampa şi o apropie de dedicaţie. Ursula o citi şi, de bucurie, bătu din palme, legănîndu-se pe călcîie. Nu stătea o clipă locului, şi Vincent aştepta zadarnic să se afle măcar o dată faţă-n faţă cu ea.

— Asta înseamnă că e şi prietenul meu, nu-i aşa? De mult doream să cunosc un artist!

Vincent încercă să spună ceva drăguţ, ceva menit să deschidă drum mărturisirii pe care şi-o pregătea în gînd. În semiîntunericul încăperii, Ursula îşi întoarse faţa spre el. Licărirea lămpii îi aprindea luminiţe în ochi; cînd Vincent îi văzu ovalul feţei conturîndu-se prin întuneric şi buzele roşii, umede, care se desenau pe albul mat al pielii, simţi că înlăuntrul lui se tulbură ceva.

Se aşternu o tăcere plină de înţelesuri. O simţea parcă aplecîndu-se spre el, aşteptîndu-l să-i murmure cuvintele de dragoste de care nu mai era nevoie. Îşi umezi de cîteva ori buzele. Ursula întoarse capul, îl privi în ochi peste umărul uşor ridicat şi se năpusti afară. Îngrozit la gîndul că scapă prilejul, se luă după ea. Fata se opri o clipă sub măr.

— Ursula, te rog!

Se întoarse şi se uită la el uşor înfiorată. Sus, stelele clipeau stins, rece, neputînd birui beznele nopţii. Vincent nu luase lampa şi pînă la ei nu răzbătea decît o lumină palidă prin fereastra de la bucătărie. Îi stăruia în nări mireasma părului fetei. Ursula îşi strînse şalul în jurul umerilor şi rămase cu braţele încrucişate.

— Ţi-e frig? o întrebă el.

— Da. Ar fi mai bine să intrăm.

— Ba nu. Te rog… ştii… eu… îi tăie calea.

Ursula îşi lăsă bărbia în şalul cald şi ridică înspre el nişte ochi mari, miraţi.

— Vai, monsieur Van Gogh, nu ştiu ce vrei să spui!…

— Aş fi vrut doar să stau de vorbă cu dumneata. Vezi… eu… adică…

— Te rog, nu acum. Mi-e frig.

— M-am gîndit că trebuie să-ţi spun. Azi am fost avansat… Am fost trecut în faţă… la litografii… mi se măreşte leafa… e a doua oară în acest an…

Ursula se dădu puţin înapoi, îşi desfăcu şalul şi rămase aşa, în întuneric, dreaptă, plină de hotărîre, simţind dintr-odată că îi este cald şi fără şal.

— Vrei să fii mai clar, monsieur Van Gogh? Nu înţeleg ce vrei să spui.

Vincent simţi răceala din glasul ei şi-i păru rău că fusese atît de stîngaci. Dar emoţia îl părăsise dintr-odată şi începu să se simtă stăpîn pe sine. Încercă în gînd mai multe tonuri şi-l alese pe cel care-i păru mai potrivit.

— Încerc să-ţi spun un lucru pe care-l ştii de mult, Ursula. Că te iubesc din tot sufletul şi că n-am să fiu fericit decît dacă vei primi să-mi fii soţie.

Băgă de seamă cît de mult o tulburase neaşteptata lui stăpînire de sine şi se întrebă dacă n-ar fi nimerit s-o îmbrăţişeze.

— Soţia dumitale! Glasul îi devenise ascuţit. O, monsieur Van Gogh, asta e cu neputinţă.

Vincent o privi ţintă pe sub arcadele-i boltite şi, cu toată bezna, Ursula putu să-i vadă ochii.

— Îmi pare rău, dar acum eu sînt cel care nu…

— Cum se poate să nu ştii, monsieur Van Gogh, eu sînt logodită de peste un an!…

Rămase nemişcat o vreme, n-ar fi putut spune cît, fără să scoată o vorbă, fără să gîndească ori să simtă ceva. Apoi, cu un glas surd, izbuti să întrebe:

— Cu cine?

— Cum, nu l-ai văzut niciodată pe logodnicul meu? Doar a ocupat înainte de venirea dumitale aceeaşi odaie în care locuieşti dumneata acum. Îmi închipuiam că ştii.

— De unde să ştiu?

Ursula stătea în vîrful picioarelor, cu privirea aţintită spre fereastra bucătăriei.

— Dar… am crezut că… poate… poate ţi-a spus cineva.

— De ce mi-ai ascuns timp de un an de zile acest lucru cînd vedeai prea bine că mă îndrăgostesc de dumneata? Glasul lui Vincent nu mai şovăia.

— Dar bine, ce vină am eu că te-ai îndrăgostit? Am vrut să fim doar prieteni.

— A venit vreodată să te vadă de cînd sînt eu aici?

— Nu. El locuieşte în Ţara Galilor. Dar la vară va veni aici, să-şi petreacă vacanţa cu mine.

— Cum, va să zică nu l-ai văzut de peste un an? Atunci l-ai şi uitat! Pe mine mă iubeşti acum!

Lăsînd la o parte şi raţiunea, şi bunul-simţ, o cuprinse în braţe şi o sărută brutal pe gură, în ciuda împotrivirii ei disperate. Îi gusta umezeala buzelor, dulceaţa gurii, mireasma părului, şi întreaga lui fiinţă fremăta de dragoste.

— Nu-l iubeşti, Ursula! Nu te las, ai să fii soţia mea! Nu pot îndura să te pierd! N-am să mă las pînă n-ai să-l uiţi şi n-ai să te măriţi cu mine!

— Să mă mărit cu dumneata?! strigă ea. Cum, adică trebuie să mă mărit cu oricine se îndrăgosteşte de mine? Dă-mi drumul, îţi spun, că altfel ţip!

Se smulse din braţele lui şi, cu răsuflarea tăiată, o luă la fugă pe cărarea cufundată în întuneric. Cînd ajunse la scară, se întoarse şi cu un glas scăzut, dar răspicat, care lui Vincent îi răsună în urechi ca un strigăt, îi spuse:

— Nebun cu păr roşu!

1. Gustave Jacquet (1846-1909), pictor de gen şi portretist francez, influenţat de pictura olandeză din veacul al XVII-lea.

4. „Să dăm totul uitării, ce zici?“

A doua zi dimineaţă nu-l mai trezi nimeni. Se dădu jos din pat plictisit. Se bărbieri în silă, trăgînd o singură dată cu briciul de jur împrejurul feţei. În mai multe locuri barba îi rămase neatinsă. Ursula nu se arătă la micul dejun. Şi Vincent o porni curînd în oraş, către Goupil. În drum, văzu aceiaşi oameni pe care îi întîlnea de obicei. Dar acum i se părură schimbaţi, nişte biete fiinţe stinghere, care grăbeau spre treburile lor zilnice, fără nici o noimă.

Nu văzu nici liliacul în floare, nici castanii înşiraţi de-a lungul drumului. Soarele strălucea mai luminos decît în ajun. Dar el nu vedea nimic.

În ziua aceea vîndu douăzeci de épreuves d’artiste¹, în culori, după Ingres², reprezentînd pe Venus Anadyomene. Firma Goupil realiza cîştiguri mari de pe urma acestor tablouri, dar pe Vincent nu-l mai interesa să sporească sau nu încasările magazinului. Avea din ce în ce mai puţină răbdare cu clienţii. Ştia de mult că nu erau în stare să deosebească arta adevărată de lucrările lipsite de valoare. Acum însă îi păreau înzestraţi cu un adevărat dar diabolic de a alege tot ce era mai artificial, mai lipsit de gust, mai ţipător.

Colegii nu-l socotiseră niciodată un om prea vesel, deşi el îşi dăduse osteneala să se facă simpatic şi plăcut celor din jur.

— De ce-o fi atît de prost dispus vlăstarul ilustrei familii Van Gogh? întrebă unul dintre funcţionari pe un coleg.

— Pare să se fi sculat azi cu susu-n jos.

— La drept vorbind, are şi de ce, cînd te gîndeşti ce soartă tristă îl aşteaptă! Unchiul lui, Vincent Van Gogh, nu e decît coproprietarul galeriilor Goupil din Paris, Berlin, Bruxelles, Haga şi Amsterdam. Bătrînul e bolnav şi n-are copii, aşa că, după cît se spune, greul moştenirii va cădea pe capul lui Vincent al nostru, săracu’!…

— Ăsta zic şi eu ghinion!

— Şi stai, că asta nu e tot! Unchiul lui, Hendrik Van Gogh, este proprietarul unor mari galerii de artă din Bruxelles şi Amsterdam, iar un alt unchi, Cornelius Van Gogh, este patronul unei alte firme mari din Olanda. După cum vezi, aceşti Van Gogh sînt cei mai mari negustori de tablouri din toată Europa. Să nu te miri dacă, într-o bună zi, roşcovanul ăsta de-alături o să ajungă să stăpînească arta de pe continent!

Seara, cînd Vincent intră în sufrageria familiei Loyer, o găsi pe Ursula vorbind în şoaptă cu maică-sa. Intrarea lui curmă discuţia şi vorba rămase în aer, neterminată.

Ursula fugi în bucătărie.

— Bună seara, spuse doamna Loyer, cu o licărire ciudată în ochi.

Vincent mîncă de unul singur la masa mare. Lovitura Ursulei îl buimăcise, dar nu se dădea învins. Nici prin gînd nu-i trecea să socotească răspunsul ei ca definitiv.

Era sigur că, pînă la urmă, va izbuti să-l izgonească pe celălalt din inima Ursulei.

Se scurse aproape o săptămînă pînă cînd găsi momentul prielnic să-i vorbească din nou. Mîncase şi dormise foarte puţin în tot acest timp, iar calmul îl cam părăsise. Devenise nervos. În secţia lui vînzarea scăzuse simţitor. Verdele luminos al ochilor îi pălise şi se prefăcuse într-un albastru melancolic. Cînd vorbea, îşi găsea din ce în ce mai greu cuvintele.

Duminică la prînz, după o masă îmbelşugată, o urmă în grădină.

— Mademoiselle Ursula, îmi pare rău că te-am speriat în seara aceea.

Îl privi rece, cu ochii ei mari, parcă mirată că-l aude vorbindu-i iarăşi.

— O, nu face nimic! N-are nici o importanţă. Să dăm totul uitării, ce zici?

— Cît aş vrea să pot uita că m-am purtat urît! Dar ce ţi-am spus atunci rămîne adevărat.

Făcu un pas spre ea. Ursula se dădu înapoi.

— La ce bun să mai vorbim despre asta? întrebă ea. Am şi uitat cele întîmplate.

Îi întoarse spatele şi porni pe cărare. Vincent o urmă grăbit.

— Totuşi, trebuie să vorbim despre asta, Ursula, dumneata nu ştii cît te iubesc. Nu poţi să-ţi închipui cît de nenorocit am fost toată săptămîna. De ce te fereşti mereu din drumul meu?

— Aş vrea să intrăm. Cred că mama are nevoie de mine, aşteptăm musafiri.

— Nu pot să cred că-l iubeşti pe celălalt. Nu-i adevărat. Ţi-aş fi citit-o în ochi.

— Îmi pare rău, dar nu mai pot să rămîn… Cînd spuneai că pleci în concediu?

Vincent înghiţi în sec.

— În iulie.

— Tocmai bine! În iulie vine şi logodnicul meu să-şi petreacă vacanţa cu mine, aşa că o s-avem nevoie de vechea lui cameră.

— N-am să i te las niciodată, Ursula!

— Te rog să încetezi cu prostiile astea! De altfel, mama spune că ai face bine să-ţi cauţi altă gazdă.

În cele două luni care urmară, încercă zadarnic s-o facă să-şi schimbe gîndul. Ieşiră din nou la iveală toate vechile lui ciudăţenii; dacă nu putea fi cu Ursula, prefera să rămînă singur, pentru ca nimeni să nu-i tulbure gîndurile îndreptate numai spre ea. Devenise ursuz faţă de colegi. Întregul univers surîzător pe care îl trezise la viaţă dragostea pentru Ursula apusese, iar Vincent devenise iarăşi băiatul ciudat şi morocănos pe care-l ştiau cei de-acasă.

Veni şi iulie, cu vacanţa. Vincent n-ar fi vrut să părăsească Londra în timpul celor două săptămîni de concediu. Era încredinţat că, dacă el rămîne acolo, Ursula nu va putea iubi pe nimeni altcineva.

Coborî în salon, unde le găsi pe Ursula şi pe mama ei. Cînd dădură cu ochii de el, cele două femei schimbară o privire plină de înţeles.

— Iau cu mine numai o valiză, madame Loyer. Las totul în cameră aşa cum se află. Iată chiria pentru cele două săptămîni cît voi lipsi.

— Ar fi mai bine să vă luaţi toate lucrurile, monsieur Van Gogh, răspunse doamna Loyer.

— Nu înţeleg, de ce?

— Începînd de luni dimineaţă, camera va fi ocupată de altcineva. Sîntem de părere că e mai bine să vă mutaţi de la noi.

— Sîntem?…

Se întoarse spre Ursula şi o privi pe sub arcul zbîrlit al sprîncenelor. Privirea lui nu exprima vreo dorinţă, ci punea numai o întrebare.

— Da, sîntem, întări doamna Loyer. Logodnicul fiicei mele a scris că vrea să vă ştie mutat de la noi. Cred, monsieur Van Gogh, că ar fi fost mai bine dacă n-aţi fi călcat niciodată pragul casei noastre.

1. Exemplare de artist (în fr. în orig.).

2. Jean Auguste Dominique Ingres (1780-1867), celebru pictor francez (de compoziţii, nuduri şi portrete).

5. Familia Van Gogh

Theodorus Van Gogh ieşi cu trăsura în întîmpinarea fiului său, în gara Breda. Purta haine preoţeşti dintr-o stofă groasă de culoare neagră, vestă cu revere late, cămaşă albă scrobită şi o uriaşă lavalieră, care-i acoperea aproape în întregime gulerul înalt. Dintr-o privire, Vincent prinse cele două semne deosebite ale fizionomiei tatălui său: pleoapa dreaptă lăsată mai jos decît cea stîngă, ascunzînd aproape în întregime ochiul, şi gura, strînsă şi subţire ca o linie, în jumătatea ei stîngă, plină şi senzuală, în partea dreaptă. Ochii aveau o expresie liniştită, care părea să spună: „Ăsta sînt“.

Locuitorii din Zundert mai cunoşteau şi alt obicei al preotului lor: nu ieşea niciodată fără cilindru pe cap. Pînă în ultima zi a vieţii n-a putut înţelege de ce nu i-a surîs norocul. Era convins că de multă vreme ar fi meritat să fie chemat să predice de la un amvon mai de seamă, la Amsterdam sau la Haga. Avea o educaţie aleasă, o fire iubitoare, calităţi sufleteşti deosebite şi era neobosit în „serviciul Domnului“. Enoriaşii îi spuneau „bunul nostru pastor“. Şi totuşi, trăia uitat de douăzeci şi cinci de ani în sătucul Zundert. Era singurul dintre cei şase fraţi Van Gogh care nu ajunsese să fie cunoscut în toată ţara.

Casa de lemn a parohului din Zundert, în care venise pe lume Vincent, se înălţa în piaţă şi avea în spate o grădină cu salcîmi, tăiată de cîteva poteci ce despărţeau straturile de flori întreţinute cu grijă. Biserica, o clădire mică de lemn, se găsea chiar în fundul grădinii, ascunsă printre pomi. Zidurile laterale aveau cîte două ferestruici gotice, din sticlă obişnuită, iar înăuntru, pe podeaua de lemn, se înşirau vreo douăsprezece bănci tari şi cîteva tipsii pentru jar, prinse în pardoseală, ca să se încălzească enoriaşii. În fund, o scară suia pînă la orga veche. Era un lăcaş de închinăciune simplu şi auster, pătruns de spiritul lui Calvin şi al reformei lui.

Anna Cornelia, mama lui Vincent, care-l aşteptase nerăbdătoare la fereastra din faţă, îl întîmpină în prag înainte ca trăsura să se fi oprit. Din primele clipe, în timp ce îl strîngea drăgăstos la piept, inima ei de mamă simţi că băiatul avea ceva pe suflet.

— Myn lieve zoon!¹ murmură ea. Vincent al meu!

Ochii ei mari, cînd albaştri, cînd verzi, pătrundeau tainele sufletului omenesc, cercetînd cu delicateţe şi judecînd cu îngăduinţă. Din dreptul fiecărei nări îi cobora spre colţurile gurii cîte o cută subţire şi, pe măsură ce treceau anii, liniile acestea adîncindu-se, păreau să dea feţei o expresie de zîmbet.

Anna Cornelia Carbentus era din Haga, unde tatăl ei se mîndrea cu titlul, înscris şi pe firmă, de „legător de cărţi al regelui“. Comerţul lui William Carbentus era înfloritor. Mai cu seamă de cînd fusese ales să lege în scoarţe de piele prima constituţie a Olandei, ajunsese vestit de-a lungul şi de-a latul ţării. Fiicele lui, dintre care una se măritase cu unchiul Vincent Van Gogh, iar cea de-a treia era căsătorită cu binecunoscutul reverend Stricker din Amsterdam erau, cum se spune, bien élevées².

Anna Cornelia era o femeie blîndă. Nu vedea şi nici nu bănuia că ar putea exista şi rău în lume. Ştia doar că există slăbiciuni, ispite, necazuri şi suferinţe. Şi Theodorus Van Gogh era un om bun, dar se deprinsese să deosebească răul, sub orice chip s-ar fi ascuns, şi-l înfiera ori de cîte ori îi ieşea în cale.

Sufrageria era inima casei Van Gogh şi seara, după ce se strîngea masa, ea devenea centrul vieţii familiale. Aici îşi petreceau serile cei din casă, adunaţi cu toţii la lumina prietenoasă a lămpii cu gaz.

Anna Cornelia era neliniştită în privinţa lui Vincent, care slăbise şi devenise nervos şi nestăpînit.

— Ce-i cu tine, Vincent? îl întrebă ea chiar în prima seară după cină. Nu-mi place cum arăţi.

Vincent îşi roti privirile în jurul mesei către cele trei fetişcane: Anna, Elizabeth şi Willemien, care-i păreau nişte străine, dar care, întîmplător, erau surorile lui.

— Nimic, răspunse el, n-am nimic.

— Îţi place la Londra? întrebă Theodorus. Dacă nu, am să vorbesc cu unchiul Vincent. Cred că va putea să te mute la una din sucursalele de la Paris.

Vincent se împotrivi tulburat.

— Nu, nu, nu trebuie… Nu vreau să plec din Londra, eu… Apoi se mai domoli şi adăugă: Cînd unchiul Vincent o să vrea să mă mute, o s-o facă şi singur.

— Cum vrei, răspunse Theodorus.

„Tot fata aceea e pricina“, îşi spuse Anna Cornelia. Acum înţeleg de ce scrisorile lui erau atît de ciudate.

Pe cîmpia de lîngă Zundert se ivea din loc în loc cîte un petic de pădure de pini şi, ici-colo, pîlcuri de stejari. Vincent îşi petrecea vremea cutreierînd de unul singur cîmpia, cufundîndu-şi privirea în adîncul iazurilor fără număr, presărate pe întinsul ei. O singură îndeletnicire îl atrăgea – desenul; făcu mai multe schiţe ale grădinii, ale tîrgului de sîmbătă după-amiază văzut de la fereastra casei, ale intrării principale din casa parohială. În felul acesta izbutea să mai uite de Ursula.

Theodorus fusese întotdeauna mîhnit că băiatul său cel mare nu călca pe urmele lui. Într-o seară, pe cînd se înapoiau împreună de la un ţăran bolnav, tatăl şi fiul coborîră din trăsură şi merseră o bucată de drum pe jos, peste cîmp. Pe după pini, soarele apunea roşu. Cerul, aprins de vîlvătaia asfinţitului, însîngerase apele iazurilor, iar culorile cîmpului se îmbinau fericit cu nisipul galben.

— Tata a fost preot, Vincent, spuse Theodorus, şi eu am nădăjduit întotdeauna că şi tu vei alege aceeaşi cale.

— Nu pricep, răspunse Vincent, ce te face să crezi că aş vrea să-mi schimb îndeletnicirea?

— Spuneam doar aşa, dacă te-ai fi gîndit cumva să… Unchiul Jan te-ar găzdui bucuros cîtă vreme ai urma universitatea la Amsterdam. Şi reverendul Stricker s-a arătat gata să se ocupe de pregătirea ta.

— Mă sfătuieşti deci să părăsesc galeriile Goupil?

— O, nu, sigur că nu. Dar dacă nu eşti mulţumit, cumva, acolo… Uneori oamenii îşi schimbă…

— Ştiu. Dar eu n-am de gînd să plec de la Goupil.

Cînd sosi în fine şi ziua reîntoarcerii la Londra, părinţii îl petrecură cu trăsura pînă la Breda.

— Îţi scriem tot la aceeaşi adresă? întrebă Anna Cornelia.

— Nu, mă mut.

— Îmi pare bine că pleci de la familia Loyer, spuse taică-său. Din capul locului nu mi-au plăcut, au prea multe taine.

Vincent se întunecă. Mama îşi puse mîna ei caldă peste a lui şi îi şopti cu blîndeţe, aşa ca Theodorus să nu audă.

— Nu trebuie să fii mîhnit, dragul meu. Mai tîrziu, după ce-ai să-ţi faci un rost, ai să te simţi mult mai bine lîngă o olandeză cuminte. Nu era pentru tine Ursula aia. Nu s-ar fi potrivit cu tine.

Vincent rămase uimit. Maică-sa îi pătrunsese toate tainele.

1. Fiul meu drag! (în olandeză în orig.).

2. Bine crescute (în fr. în orig.).