© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7344-5

ISBN PDF: 978-973-46-7345-2

ISBN print: 978-973-46-7321-6

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : Carmen Morar

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IOAN T. MORAR (n. 13 aprilie 1956, Şeitin, judeţul Arad) a absolvit în 1981, ca şef de promoţie, Facultatea de Filologie a Universităţii din Timişoara, secţia română-franceză. În perioada 1981-1986 a fost profesor la Liceul „Textila” din Lugoj. Din 1987 devine redactor al revistelor Viaţa studenţească şi Amfiteatru. După 1989 lucrează la Cuvîntul şi Alianţa Civică. În 1990-1991 este redactor-şef la „Varietăţi”, TVR, de unde pleacă prin demisie. Membru fondator al Academiei Caţavencu. În perioada 2004-2009 este şi senior editor la Cotidianul. A realizat emisiuni de televiziune, activînd, pînă în 1996, în grupul „Divertis”. Între 2010 şi 2012 este consul general la Marsilia. Membru al Uniunii Scriitorilor din România. Volume de versuri: Vară indiană (1984; Premiul pentru Debut al Uniunii Scriitorilor), Fumul şi spada (1989), Şovăiala (2000; Premiul pentru Poezie al Uniunii Scriitorilor), Neruşinarea (2003) şi Paloarea (2010). Poeziile sale sînt traduse în mai multe limbi, în antologii şi reviste culturale. La Editura Polirom a mai publicat Lindenfeld (2005, 2006, 2013; Premiul Naţional de Proză al Ziarului de Iaşi), Cartea de la capătul lumii (2007, 2015), Negru şi Roşu (2013; roman nominalizat la Premiul „Cartea anului 2013” acordat de revista România literară; tradus în spaniolă de Joaquín Garrigós Bueno – Ediciones Xorki, 2016) şi Sărbătoarea Corturilor (2016; roman nominalizat la Premiul „Cartea anului 2016” acordat de revista România literară; Premiul pentru Proză acordat de Uniunea Scriitorilor). Ioan T. Morar s-a stabilit în localitatea provensală La Ciotat.

Precauţiune

Această carte e alcătuită în mare parte din texte publicate în revista Orizont în perioada 2014-2018. Paradoxal, totuşi, nu e vorba de un volum alcătuit din articole, ci de texte care din capul locului au fost scrise cu gîndul la o carte despre Provence.

Din cauza apariţiei lor foiletonistice, există şi cîteva informaţii sau referinţe culturale care se reiau în texte diferite. Nu le-am eliminat pentru a nu ştirbi nici unul din textele respective. În fond, repetiţia e şi ea o mamă ca oricare!

Mulţumiri

Îmi face plăcere să mulţumesc unor oameni care au contat foarte mult în instalarea noastră provensală. Lui Paul Julien, preşedintele asociaţiei Amitié Franco-Roumaine, pentru prietenia minunată şi pentru sprijinul său constant, care a făcut ca adaptarea noastră să se realizeze mai rapid. Lui Denis Roux, profesorul de provensală şi specialistul în măslini, alături de care am descoperit limba, înţelepciunea şi farmecul Provenţei. Lui Frédéric Ganga, poetul şi animatorul cultural care m-a primit cu căldură în rîndul scriitorilor din La Ciotat. Lui Ilie Cîrloganu, prieten săritor care ne-a ajutat de fiecare dată, cu oamenii lui, la mutările dintr-o parte în alta, pînă la cea de acum.

Ancorarea noastră în La Ciotat nu ar fi fost posibilă fără sprijinul eficient pe care ni l-a oferit Voica Cupşe (şi familia ei) exact atunci cînd aveam mai mare trebuinţă.

Nu-i pot omite dintre destinatarii mulţumirilor pe Bazil Popovici, ghidul perfect în prima descindere provensală, acum mulţi ani, apoi pe Marius Scarlat, gazda unor vacanţe minunate la Hyères, pe Anca, prietena care ne-a sprijinit ori de cîte ori a fost nevoie – şi a fost.

Primele texte despre aceste locuri le-am scris la propunerea lui Cezar Ioan, cîteva reportaje despre podgoriile din sudul Franţei publicate pe Vinul.ro. Îi mulţumesc – pînă la ideea unor reportaje literare nu a mai fost decît un pas.

Ca de obicei, Mircea Mihăieş mi-a stat alături cu generozitate, a citit primul textele, le-a pregătit pentru revistă şi, prin insistenţa lui prietenească, a reuşit să împingă acest proiect pînă aici. Ca să nu mai vorbim de vizitele lui, cu familia, la faţa locului, de serile minunate de vară în care, printre altele, am vorbit şi despre acest proiect literar.

Mi-a făcut bine încurajarea călduroasă a Oanei şi a lui Claudiu Opran. Şi ei ne-au vizitat de cîteva ori, ocazii cu care am petrecut momente minunate, unele dintre ele ajunse şi în paginile ce urmează.

Mulţumiri şi lui Cristian Pătrăşconiu, cucerit de ideea acestei cărţi, părtaş la arhivarea textelor din Orizont, pe marginea cărora am avut discuţii fertile şi plăcute.

Soţiei mele, Carmen, alături de care am descoperit această parte de lume, şi lui David, fiul nostru, care ni s-a alăturat cu drag în vacanţe

Partea I

Spînzurarea cremalierei sau cum am atîrnat ceaunul în Provence

— Şi cînd ziceţi să facem spînzurarea cremalierei? Poate în septembrie, după ce vă aşezaţi de tot, zice doamna Billy, cea care ne-a găsit apartamentul.

— Pardon? zic eu, făcîndu-mă că nu am auzit bine (şi, de fapt, poate că nu am auzit bine, că doar nu are ce căuta în discuţia noastră cuvîntul „spînzurare”).

— Noi vă oferim asta, e responsabilitatea noastră, ne asumăm la pendaison de crémaillère. Doar să fixăm împreună o dată, vinerea de preferinţă, după-amiază, cînd e toată lumea acasă.

După replica asta îmi dau seama că am înţeles bine – e vorba să spînzurăm cremaliera. Dar care „cremalieră” şi de ce să fie toată lumea acasă? Avem un pic de cremalieră la mobila de bucătărie, care nu e montată direct pe perete, ci pe o chestie metalică numită cremalieră. Dar nu are cum să fie vorba de asta… Trebuie musai să caut pe internet să văd ce înseamnă „să spînzuri cremaliera”. Pînă atunci dau un răspuns evaziv:

— Cum ziceţi dumneavoastră, că ştiţi mai bine… Vom fixa o dată, voi trece pe la agenţie să vedem împreună…

— Perfect, spune ea, nu vă presez, mai e vreme…

Ne pupăm pe ambii obraji, că aşa se face aici, după care doamna Billy pleacă bucuroasă că a reuşit o tranzacţie şi că, nu peste mult timp, va spînzura cremaliera cu familia Morar.

Am uitat să caut imediat ce vrea să spună expresia. M-am luat cu altele, am intrat în refacerea apartamentului imediat după ce am luat cheile, probleme specifice, aceleaşi şi-n Provence, ca şi-n România. Apoi am început căratul hainelor şi al „chestiilor uşoare”, cu două geamantane pe roţi, că ne mutam aproape. Viaţa mea a devenit un culoar, un tunel prin care treceam din punctul A spre punctul B cu geamantanele pline de haine, apoi mă întorceam din punctul B în punctul A cu ele goale. Să tot fi fost vreo cincisprezece drumuri dus-întors, în total. Poate mai mult. Vreo trei zile am fost cel mai neobişnuit turist pe Rue des Poilus (poilus, „păroşi”, sînt numiţi, figurativ, recruţii francezi din Primul Război Mondial), strada pe care am străbătut-o mereu cu două geamantane după mine. Mai treceau turişti cu geamantane spre adăposturile lor temporare, spre apartamentele închiriate cu săptămîna, dar numai o dată, într-un singur sens, maximum de două ori dacă se rătăceau.

Eu, nu, eu, încrîncenat, am făcut cărare pe acolo, printre concitadini, de fapt, con-ciotatini (că doar eram în La Ciotat), ieşiţi la cumpărături, printre turişti cu aparate de fotografiat şi telefoane căutînd să imortalizeze în memoria digitală peisaje care, mai tîrziu, să-i ajute să-şi amintească această zi. Aceste zile în care, pe fundal, pe undeva, nu cred să nu fi apărut şi eu cu cele două geamantane, turistul de anduranţă du-te-vino. Aceste zile în care, deşi ne-am mutat aici pentru a vedea zilnic marea, nu am reuşit să o zăresc decît fugitiv, la capătul de jos al străduţelor care urcă spre Rue des Poilus. Dacă aş fi fost observat de cineva atent, precis m-ar fi oprit poliţia să mă întrebe ce trafichez. Duc geamantane pline şi mă întorc cu ele goale: e clar că e vorba de marfă, şi încă una destul de voluminoasă. Pentru că pe traficanţii de iarbă, de pe aceeaşi Rue des Poilus, principala stradă comercială, pe care-i vede toată lumea, nu-i întreabă nimeni nimic. Şi au cartierul general, culmea, în faţa biroului Poliţiei de proximitate, mai mult gol, încuiat, ca şi cum ai pune o uniformă goală pe speteaza unui scaun pentru a te asigura că în jurul scaunului se respectă legea.

Dar, pînă la urmă, unde să vîndă şi ei iarba, dacă nu într-un loc în care se simt în siguranţă, unde nu e pericol să se instaureze o grupare rivală? Stau sprijinind zidurile, cu o gentuţă petrecută peste umăr, şi aşteaptă clienţii cu care se retrag, în tăcere, în intrîndul vreunei case de pe străduţele mai pustii. „Ei, şi biroul ăsta de poliţie a fost o chestie electorală; acum, după alegeri, nu prea mai e interesant, nu de acolo se face treaba”, îmi spune L., poliţist la Poliţia locală, un maramureşean care, înainte să ajungă aici, a petrecut cincisprezece ani în Legiunea Străină. (Între timp s-a mutat la poliţia din Roquefort-la-Bédoule, o comună învecinată, mai mică şi cu probleme mai puţine.) Cîtă vreme vînd iarbă nu se împuşcă, ăsta pare să fie motivul pentru care sînt lăsaţi în pace.

Într-un an şi jumătate, de cînd sîntem în La Ciotat, doar doi au fost împuşcaţi mortal – reglare de conturi între nişte bandiţi (hai că am exagerat cu termenul – nu sînt bandiţi, doar nişte golănaşi mărunţi). În Marsilia, de la începutul anului 2014, au fost peste treizeci de conflicte armate cu morţi! „Şi ăia doi care au tras în La Ciotat au venit, se pare, tot din Marsilia”, zice L. fără să dea alte amănunte. „Aici oricum totul e sub control”, mă asigură el ridicîndu-se de la masă. S-a terminat pauza şi se întoarce la treabă. Iar eu rămîn la masă cu M., prietenul lui L., care a fost şi el doisprezece ani în Legiune. Mă simt norocos că am ales să locuim în La Ciotat, şi nu în Marsilia. Mă ridic şi eu, că mai am de tîrît nişte valize dinspre trecut spre viitor.

„Am uitat să mă uit” pe internet, apoi am uitat expresia. Nu mi-am amintit ce trebuia să spînzurăm. Am uitat şi că era vorba de spînzurat. Am reţinut cuvîntul „atîrnat”, apoi am fost sigur că nu despre atîrnare e vorba. Ţineam minte că e o expresie stranie pentru mine, dar expresia în sine mi se ştersese din minte pe traseul mutării. Încercam să refac discuţia, mă concentram pe asta, dar memoria – nimic. Nimic. Am căutat pe internet „inaugurarea casei” şi am dat peste zeci de sfaturi despre cum să-ţi refaci zugrăveala, cum să-ţi alegi mobila, ce demersuri trebuie să faci la mutare, cum să suni la gaze, la curent şi la apă, cum să îţi redirecţionezi corespondenţa. Toate astea le ştiam deja. Doar expresia cu pricina nu-mi ieşea în cale. Pînă cînd, întîmplător (sau nu), mi-a ieşit în cale tocmai doamna Billy.

— Nu m-aţi uitat cu spînzurarea cremalierei, îmi zice după ce, iarăşi, ne pupăm, mua, mua, pe amîndoi obrajii.

Îmi trag o palmă peste frunte ca şi cînd aş fi uitat de asta, cînd eu, de fapt, uitasem expresia.

— Mîine trec pe la agenţie, promit.

— Vă aştept!

Încă o dată mua, mua şi plecăm care încotro. Eu la transportul cu valiza, ea la agenţie. Ah, să nu uit, „la pendaison de crémaillère” – repet întruna „la pendaison de crémaillère”, ajung acasă (în cea veche, cu dulapurile de haine fără haine) şi mă reped la internet. Gata, e clar: la pendaison de crémaillère e o expresie care înseamnă petrecere de casă nouă cu vecinii, mai ales. În Evul Mediu, îmi spune domnul Internet, ultimul lucru care se făcea după ce se construia o casă (sau primul lucru după ce era gata, cum vreţi) era să se atîrne cremaliera, lanţul de care se lega oala mare cu mîncare. Prima masă după spînzurarea cremalierei era împărţită cu vecinii şi cu prietenii, cu meşterii care au făcut casa. Cum noi nu-i cunoaştem pe meşteri, clădirea fiind gata de acum patru ani, desigur că vom spînzura cremaliera cu vecinii, ca să ne cunoască.

Nu mai ştiu unde am citit sau de la cine am auzit că două mutări fac, în termeni de stres, cît un incendiu. Acum, după mutarea asta, avem la activ două incendii. Prima mutare, de la Bucureşti la Marsilia (a fost uşor, s-a ocupat MAE de asta, trimiţîndu-ne coletele în limita a 350 de kilograme). A doua, de la Marsilia la Nîmes, în departamentul Gard (de acolo, de la Nîmes, se trage numele materialului denim, din care se fac blugii, de la serge de Nîmes). După şase luni şi o carte scrisă, a urmat mutarea de la Nîmes în La Ciotat, într-un apartament pe care l-am găsit prin Voica Cupşe (o băimăreancă de opt ani în zonă, bucătar-şef la restaurantul Le Golfe) şi prin intermediul Roxanei (tot băimăreancă, tot de opt ani aici). Ea se muta de acolo, aşa că am văzut apartamentul, ne-a plăcut, iar prin Roxana l-am cunoscut pe domnul Merlo, italian venit la tinereţe în La Ciotat, acum pensionar fericit şi proprietar a cîtorva apartamente, cu care am bătut palma.

Apoi, după un an şi trei luni, mutarea asta. Din La Ciotat în La Ciotat. De la un capăt al străzii la altul. Şi gata. Aici rămînem. Peste drum de Mediateca Simone Veil, fost spital transformat în spaţiu cultural. Da, avem un apartament mic, dar o bibliotecă impresionantă! Şi după douăzeci de paşi de la ieşirea din imobil se vede marea.

Cum aş traduce literar „la pendaison de crémaillère”? Aş opta pentru „atîrnarea ceaunului”. Deşi, la noi, în mediile tradiţionale, gestul care marchează sfîrşitul construcţiei este un pom tînăr (brad, în zonele montane) pus pe acoperiş. Dacă am fi avut un Ev Mediu ca în Franţa, probabil că şi noi, românii, am fi atîrnat ceaunul.

Am stabilit să facem mica petrecere, cremaliera, pe scurt, pe 12 septembrie, vineri, la ora 18. La fără un sfert, doamna Billy deja suna la interfoane să le amintească celor care erau acasă că sînt aşteptaţi în hol, la un mic cocktail. Asta după ce, cu două zile în urmă, pusese în fiecare cutie poştală cîte o invitaţie anunţînd că familia Morar îşi va face intrarea în viaţa imobilului. La fără zece am coborît, Carmen şi cu mine, să întîmpinăm vecinii. În hol ne aştepta o masă lungă cu răcoritoare acidulate sau nu, cu nişte rosé, cidru, vin alb, snackuri de tot felul şi o tavă mare de quiche comandată special la o patiserie din zonă. Asta da seriozitate. Mulţumim, doamnă Billy!

Primul a venit domnul Jean-Jacques – care, de obicei, umblă cu un cărucior electric (liftul e adaptat pentru aşa ceva). De data asta a coborît cu cadrul de metal. Ne-a strîns mîinile şi ne-a întrebat dacă ne place aici. A luat un pahar cu suc de portocale şi ne-a zîmbit… Apoi a coborît un polonez care nu ştia o boabă franţuzeşte – doar două cuvinte englezeşti: yes şi no. Pînă la urmă am aflat că e în vacanţă, cazat într-un apartament de aici (l-a închiriat direct de la proprietarul care locuieşte la Paris), a stat o săptămînă şi mai are una. Polonezul a luat un pahar şi a rămas, în continuare, descumpănit. La ce asista? Ce-i cu masa asta în hol? Cum nu ştiam să spun în polonă că spînzurăm cremaliera, a rămas cu descumpănirea.

După aceea a plecat, a lipsit cinci minute şi s-a întors cu soţia, fiul şi nora, care veneau de la plajă. Tinerii ştiau engleză, aşa că am reuşit să-l cumpănim pe descumpănitul polonez monolingv. Au mai apărut două vecine, însă doar „madame Catherine”, cum s-a prezentat, locuia acolo; cealaltă a atacat-o pe doamna Billy cu întrebări despre o locuinţă pe care ar vrea să o închirieze. Sau să o cumpere. La şase şi cinci minute a coborît doamna Morgo, pe care o cunoşteam deja de cîteva zile, din lift; e în comitetul de proprietari. Deci, într-un fel, ni se face şi primirea oficială în imobil. E îmbrăcată frumos şi a venit cu un mic cadou de casă nouă pentru noi. Da, ne-a emoţionat.

Eu am făcut conversaţie cu toată lumea, însă Carmen a rămas lîngă ea şi a aflat că de la etajul trei se vede marea (de la noi, de la unu, se vede doar biblioteca, partea de birouri); apoi i s-a întocmit o mică listă cu cine mai stă pe aici, etaj cu etaj, apartament cu apartament – o scanare în toată regula. Doamna Morgo e o persoană ataşantă, plăcută, pensionară, probabil, care nu a strîmbat din nas cînd a auzit că sîntem români. Şi care ne-a asigurat că dacă avem nevoie de ajutor ne stă la dispoziţie. A venit singură pentru că soţul ei e bolnav, internat în spital. Nu e ceva grav. (Peste un an se va stinge.)

O bunicuţă cu două nepoate zvăpăiate a fost următorul vecin căruia ne-am prezentat. Nu locuia acolo, doar fetiţele şi părinţii, dar ei erau încă la serviciu, aşa că îi reprezenta ea.

Foarte simpatici sînt vecinii de lîngă noi, Allison şi David Anton, doi tineri căsătoriţi care aşteaptă doi gemeni. Băieţi. Camera lor, a micuţilor, va fi perete în perete cu sufrageria noastră. Ne vom mai auzi! Tînăra viitoare mamă a locuit pe acelaşi palier, la două camere, dar, după ce s-a căsătorit, în perspectiva apariţiei copiilor, au cumpărat apartamentul de trei camere de lîngă noi. Şi ei se oferă să ne ajute dacă avem nevoie de ceva. (Pînă cînd voi termina această carte, lîngă cei doi băieţi gemeni, Mael şi Ethan, va apărea o fetiţă, Eden. Avem o vecinătate dinamică.)

Gata, acum sîntem locatari cu acte şi ceremonialuri în regulă. Sîntem vecini cu drepturi egale. Doamna Billy a strîns masa (nu s-a consumat mare lucru), ne-a felicitat, mua, mua pe ambii obraji, şi a plecat. Spînzuraserăm cu bine cremaliera. Iar Carmen şi cu mine am urcat „la noi”, unde, traducînd puţin, am „atîrnat ceaunul” pentru prima cină oficială de locuitori „confirmaţi” în Provence.

Ciumă, dans şi voie bună

Pe 25 mai 1720, în rada portului Marsilia acostează corabia cu pînze Grand Saint Antoine, venind din Levant. În pîntecele ei, printre baloţii de bumbac, sulurile de mătăsuri şi sacii de cenuşă folosită ca lest (şi vîndută apoi săpunarilor pentru a o amesteca în leşie) era pitit un pasager clandestin: bacilul ciumei. Care ucisese deja un matelot. Semnalul de alarmă a fost tras prea tîrziu – pasagerul debarcase şi se pusese pe treabă. În doi ani, ciuma s-a răspîndit în Provence, făcînd 120.000 de victime, adică un sfert din populaţia regiunii. A fost ultima epidemie de ciumă din Franţa.

Panica şi disperarea au cuprins Marsilia, boala s-a extins şi în localităţile din jur, Aix-en-Provence, Cassis, Aubagne şi mai departe, pînă la Arles. Doar La Ciotat a scăpat. Zidurile de apărare s-au dovedit a fi eficiente. Asaltul celor speriaţi a fost destul de considerabil – fugeau din Marsilia şi împrejurimi în La Ciotat, unde nu murise nimeni de ciumă. Bărbaţii nu au îndrăznit să se revolte şi să se opună nou-veniţilor, de teamă că vor fi acuzaţi de nesupunere. Au făcut-o femeile, care au închis porţile şi au aruncat cu pietre în cei de afară. Şi astfel La Ciotat a scăpat, devenind singurul punct viabil de aprovizionare pentru toată regiunea. Pentru că la fel de temut ca bacilul ciumei este şi spectrul foametei. După ce ciuma s-a stins, corăbiile au adus în port grîul şi speranţa unor zile mai bune. În termenii de azi, La Ciotat, localitatea în care m-am stabilit, a dat restart vieţii în Provence.

Pe 17, 18 şi 19 octombrie 2014 s-a călătorit în timp, în vremea ciumei din 1720. Trei zile concentrînd rememorarea cîtorva luni de glorie a cetăţii. Este a treisprezecea celebrare. Una singură, anul trecut, a ţinut timp de o săptămînă, în mai, pentru a se încadra în calendarul Marsilia – capitală culturală. Tot centrul oraşului, în jurul vechiului port, şi-a pus masca: sute de metri pătraţi de pînză de sac acoperind firmele magazinelor, decoraţiuni vechi, imitaţii de flinte şi tunuri, butoaie scoase în stradă, chelneri îmbrăcaţi în piraţi sau în negustori, rumeguş maro pe jos, imitînd pămîntul bătătorit sau podeaua de lemn a străzilor de atunci. Şi, desigur, veliere (unele chiar vechi de peste un secol).

Ieşim din casă şi intrăm în Evul Mediu, mai pe final, la ultimele lui manifestări, în ultimii ani ai celei din urmă ciume. Ca să circuli în voie în toată această reconstituire istorică, nu-i rău să-ţi iei un „bilet de sănătate” eliberat la două chioşcuri din lemn, costînd un euro. Certificatul nu e absolut necesar – este un fel de donaţie pentru sprijinirea fundaţiilor şi asociaţiilor implicate în festival. Am vrut să-mi iau unul, dar se terminaseră; urmau să tipărească peste noapte altele, aşa încît am fost invitat să vin a doua zi. Dar, cum nu am dat semne de îmbolnăvire, a doua zi nu m-am mai dus. În parte pentru că am uitat, în parte pentru că, aşa cum v-am spus, mă simţeam sănătos tun.

Înainte de a ajunge pe Rue de Poilus, mascată în uliţă medievală, cu buticuri îmbrăcate în pînză de sac şi turişti fotografiind nemiloşi tot ce mişcă, aproape peste drum de locuinţa mea, în faţa Mediatecii Simone Veil, sînt instalate două corturi rotunde, mai curînd un fel de iurte. În faţa lor sînt ceaune şi lemne de foc, bănci pe care se odihnesc nişte puşcoace vechi şi cîteva blănuri scoase la soare. Iar înăuntrul iurtelor, într-o cuşcă, doi lupi. Unul mare, iar celălalt pui. Din cînd în cînd, crescătorul (şi dresorul) scoate lupul mare afară, că prea e înghesuială în cort. Vine lumea să se uite la lup, vorba aia, ca la urs.

În tot centrul vechi există săgeţi care indică locul unde poţi vedea lupii. Proprietarul lor ne spune că, dacă lupul are 20% sînge de cîine, atunci e voie să-l scoţi în lesă. Ai lui au proporţia asta, sînt lupi de stepă aduşi din Cehia (mare-i şi globalizarea asta, a ajuns stepa pînă-n Cehia!). Francezii sînt fascinaţi de lupi. A existat o perioadă cînd specia fusese stîrpită de peste tot. Acum, lucrurile s-au normalizat, lupii fiind reintegraţi în pădurile franceze. Unii au venit singuri, din Italia, alţii au fost aduşi pentru grădini zoologice din alte ţări, inclusiv din România. Lupta sistematică a francezilor cu lupii a început în anul 813, la ordinul lui Charlemagne, şi a tot continuat. Sub domnia lui Napoleon Bonaparte şi a lui Napoleon al II-lea au fost împuşcaţi 15.000 de lupi. Se ştie numărul lor pentru că se acorda cîte o recompensă pentru fiecare animal vînat, iar recompensele au fost consemnate în registre speciale.

Un răgaz pentru acest animal a fost între 1914 şi 1918, cînd oamenii nu au mai împuşcat lupi, ci s-au împuşcat între ei, în Primul Război Mondial. În 1940, lupul dispăruse cu totul din Franţa. În 1992 a fost din nou consemnat ca animal prezent în mediul natural, în libertate. Iar pentru trei zile, fascinînd copii şi adulţi, lupul e consemnat şi în La Ciotat – fie în cuşcă, fie în lesă.

Cel mai bine descoperi oraşul în care locuieşti dacă eşti nevoit să faci pe ghidul. Pare banal – poate că aşa şi este. Dar e adevărat. În prima zi de călătorie în timp din cele trei, i-am primit la noi pe Traian B. şi Adriana L., doi doctori instalaţi de peste douăzeci de ani în Franţa, la Antibes. Traian e din Păuliş, Adriana din Arad. Ah, ce nostalgii au mai pîlpîit în ziua aceea! Cum ne-am mai adus aminte de cea mai bună savarină din lume, pe care numai la cofetăria Transilvania din Arad o puteai găsi. Apoi de langoşul de pe Meţianu, valori pe care orice arădean care a trăit şi înainte de 1989 le are la suflet.

Da, şi ştrandul, vai, ce minunat era la ştrand! Sigur, Traian, şi vinul de la Miniş (dar şi de la Păuliş) ce bun era! După ce am terminat cafeaua şi nostalgiile (deşi ar mai fi fost nişte rezerve), am ieşit în oraş, am coborît în Portul Vechi, ne-am amestecat printre piraţi şi tîrgoveţi, printre vînzători de felurite băuturi cu vechi reţete, printre ceilalţi gură-cască, localnici sau turişti veniţi special pentru asta. Zeci de tarabe cu mărfuri „trase la temă”, de la genţi din piele la şei de călărie, sticle cu forme vechi, cuţite, săbii, săpun de Marsilia, săpun de Alep… Ce mai, ca la Moşi. Dar şi babe. Moşi şi babe – oameni în vîrstă, ca să fiu politicos, îmbrăcaţi în straie de ţărani provensali încingînd cîte o horă lentă, în muzica asigurată la tobe şi fluieraşe de alte persoane în vîrstă. Dansatori care se ştiu de-o viaţă şi cîntăreţi care le cîntă de-o viaţă.

Cu Traian discutăm cît de greu s-ar putea face aşa ceva „la noi în Arad” sau chiar la Păuliş. Nu vorbim de efortul material, de cheltuieli, ci de mentalitatea locuitorilor, de felul în care aici mai toţi se prind în acest joc de copii mari. Iau jocul în serios, se costumează an de an – au în dulap un loc rezervat pentru uniforma de călător în timp. Numai poliţiştii au rămas în zilele noastre, plimbîndu-se printre noi, cei plecaţi în timp.

Dar ce zumzet se aude, ce măcăituri? Sîntem împinşi la o parte de doi antemergători, după care, în praful rumeguşului de pe jos apare un cîrd de gîşte. Da, gîşte la propriu, adevărate. În spatele lor e un băiat, şi el îmbrăcat ca un fel de boiernaş de ţară, mîndru că le e şef. Le conduce cu ajutorul unui cîine, fluierîndu-le dintr-un instrument care le imită gîjîiturile. Într-un loc mai larg, la intersecţie, gîştele se opresc. Feciorul se duce pe margine, ia un furtun şi stropeşte cîrdul – gîştele, cînd se opreşte apa, bat din aripi. Iar noi, după ele, aplaudăm recunoştinţa gîscănească. Feciorul trece de partea cealaltă a cîrdului şi cheamă cîinele. Cîinele se aşază, după comenzi, pe coadă, iar gîştele aplaudă zgomotos din aripi. Cîinele se ridică în două labe. Alte aplauze şi măcăituri.

Sîntem rugaţi să ne aşezăm faţă în faţă şi să formăm un fel de tunel, ca la ieşirea mirilor din biserică. Trebuie însă disciplină, să ne apropiem unii de alţii, după care cîrdul de gîşte trece prin tunel, cu cîinele în urma lor dînd şi el din coadă, mîndru nevoie mare. Din nou aplauze. Apoi rupem rîndurile. La capăt, în zona refăcută a portului, unde sînt cîteva magazine, două restaurante şi o librărie, în zona deschisă, Place Evarsite, se desfăşoară un fel de gospodărie anexă, cu fierari-potcovari, brutari, berari, la care se adaugă o fermă didactică, să vadă şi copiii de orăşeni, pe viu, o găină, un iepure, un purceluş, o capră cu trei iezi.

O luăm înapoi, ca să ajungem pe terasă la Le Golfe, restaurantul Voicăi, dar drumul durează destul de mult. Facem aproape un kilometru într-o oră! Ne încrucişăm cu o caleaşcă, ascultăm nişte trubaduri (au venit din Italia, Portugalia, Germania), ne zgîim pe o terasă de pe o stradă laterală la masa piraţilor nemţi, pentru care s-au scos halbele cele mari (francezul bea démi-uri de bere, adică un sfert de litru, în pahare adecvate). Da, o echipă de piraţi costumaţi super a venit din Germania. Nu ştiu dacă sînt din Partidul Piraţilor, dar sigur sînt din Germania. Nu prea au unde să-şi poarte costumele, aşa că le pică bine o deplasare aici, la Mediterana, unde e cald şi bine şi-n octombrie şi unde ciuma nu a ajuns!

În fine, ieşim pe poarta (uneori intrăm pe la ieşire, alteori invers) construită special în rond-point-ul din faţa Oficiului de Turism şi ajungem la Voica, unde petrecem o seară minunată, cu poveşti accentuat arădene.

A doua zi ne-am luat porţia de Ev Mediu cu Andrei şi Mihaela, plus fiica lor Iulia, din Toulon, unde el s-a stabilit ca medic stomatolog. De fapt, Andrei şi Mihaela sînt din Ineu, judeţul Arad. Cu ei ne vedem des, ieşim împreună, sînt prieteni recenţi, dar buni. Acelaşi ritual: lupii, coborîrea în port, întîlnirea cu trubadurii, cîrdul de gîşte, caleaşca. Privim pe mare, în port, cum se duelează, într-un fel de turnir, tineri aflaţi pe provele a două bărci (una roşie, cealaltă albastră). Au un fel de scut şi o prăjină lungă din lemn. Bărcile se apropie şi fiecare caută să-l trimită pe celălalt, cu prăjina, în apă.

Pacifişti din fire, încercăm, eu şi Andrei, o bere în picioare, în piaţa de meşteşugari de la capătul portului. Acolo, printre mascaţi, apare şi un personaj îmbrăcat în preot. Am văzut chiar un sobor de călugăriţe şi călugări, tot ca personaje ale marelui joc mascat. Ne intrigă, pe Andrei şi pe mine, costumaţia cam simplă a preotului. N-a făcut mare efort, nu e la înălţimea celorlalţi. Carmen ne aude şi ne spune că de fapt e chiar preotul paroh, care a botezat-o pe Giulia (cu care vom veni în a treia zi la plimbare pe aici). Da, acum mi-l amintesc şi eu: e chiar preotul de la catedrală.

Din nou, seara se încheie la restaurantul Le Golfe, la Voica, adică, pe terasă. E cald, e bine. E Evul Mediu.

În ziua a treia ne-am plimbat mai puţin. Am fost cu Giulia şi cu părinţii ei, Robi şi Melinda, localnici ca şi noi. Cum s-au pornit unii să bubuie cu flintele, Giulia, care încă nu a împlinit trei ani, s-a speriat, aşa încît ne-am retras din Evul Mediu, pe la casele noastre. Vom reveni la anul, cînd Giulia va avea patru ani.

Un vînzător de la o alimentară micuţă, Casino, pe care-l văd des şi pare mereu posac, ca un contabil la pompele funebre, a ieşit din magazin, l-a închis cu cheia la final de program, apoi a plecat în oraş. Îmbrăcat în corsar! La asta nu mă aşteptam. Acum văd mascatul, costumatul pentru comemorarea anului 1720 ca pe o datorie cetăţenească. Mă gîndesc să-mi fac şi eu un rînd de haine de epocă pentru ediţia următoare. Aş avea de ales între pirat, ţăran provensal, boiernaş de ţară, preot (nu, preot nu, locul e luat!) sau soldat halebardier. Cred că am să optez pentru nişte haine mai scumpe, de nobil. Şi-mi las barbă din mai, să crească pînă-n octombrie. Să mă integrez în comunitatea ciotadiană. Şi, cine ştie, dacă vor afla, cunoscuţii mei din ţară vor spune: „Băi, aţi auzit ce tare s-a ajuns Morar în Franţa? Trei zile pe an e nobil în Provence!”.