© 2013 by Editura Polirom

www. cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 115, sect. I

ISBN ePub: 978‑973‑46‑3516‑0

ISBN PDF: 978‑973‑46‑3517‑7

ISBN print: 978‑973‑23‑3002‑9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Mikalojus Čiurlionis (1875‑1911), Paradis (1909)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VIORICA RĂDUŢĂ a debutat în 1998 cu volumul de versuri Patimi după mine. Au urmat: Lipsa la psalmi (2000), Al 13-lea Iov (2003), Cînd amintirile, corpuri subtile (2007), Viaţa de apă de uscat (2008), Cam toţi murim (2010). A publicat romanele: Înainte de exod (1998), Irozi (2001), Hidrapulper (2007), În exod (2008), Mamamea moarte (2008); volumele de eseuri: Graalul fără Graal (2002), Interpolări şi interpolări (2007). Colaborări cu poezie, proză, cronici la revistele Acolada, Ateneu, Argeş, Familia, Luceafărul, Prosaeculum, Spaţii Culturale, Viaţa Românească etc. Este membră a USR, filiala Bucureşti.

I

Hruba din sticlă

1. Înainte de Cruce

Camerele de veghe nu mai stăteau în beznă, stăteau la vedere în vremea Radei Bobe. Din ele se lăţea, până la fochistul care, deocamdată, o făcea pe portarul la Liceul Cuza-Vodă, doar umbra unui amfiteatru improvizat, fostă Fântâna lui Bufniţă. În amfiteatru soarele trecea prin niște jaluzele verticale, rupte în mai multe locuri, şi nu făcea decât să dea senzaţia de aer stătut. În faţa uşii de la intrare Orica salută profesorul de serviciu postat acolo, o ia pe holul cu statuie spre cancelarie, pe lângă cele şapte uşi de la birouri, apoi de la secretariat şi director.

Biroul Radei este deschis spre hol, ca de obicei. Stă, parcă, în afară, privind pe fereastră la stratul gros de puf de pe trotuar, Să tai plopițele, neapărat. Nu a răspuns la salut. Priveşte și se miră că privește până când faţa i se întinde ca într-o amintire veche, după care duce mâna la rever. Nu e nimic acolo. Mâna a mai pipăit un timp, fără gând, prin aerul cald şi prăfuit după o vară de reparaţii şi reparaţii la aripa nouă a clădirii. Mai ales în amfiteatru, care ar fi trebuit să dea spre umbra de plop, o mână de director este necesară, clar. Directoarea închise cu un plescăit geamul, Chiar că suntem ca într-o fântână, am să schimb toate uşile, ferestrele, schimb tot.

Rada Bobe intră zilnic pe uşa din faţă şi o încuie imediat pe partea cealaltă, din interior. Uşa este ea, ce te miri. Rada merge, de obicei, câţiva paşi pe hol, învârteşte cheile pe deget, se uită la statuia lui Cuza, trece pe lângă plăieşii în basorelief, se uită şi la profesori, Momâile! Orica pare să se înece în holul neluminat. Ştii ce face, se auzea de la fumoar, Ce? Fute pe rupte. Stoia se miră, Ce tot spui, femeie, ce tot spui? Spun că aşa se vorbeşte. Şi Ilena iese în hol, scuturându-se de scame.

Lumea din cancelarie deja se urnise de pe scaune. Şedinţa consiliului de administraţie se terminase cu puţin înainte, Adoamnei îi spune că să vezi ce ne pregăteşte asta. Orica mai are, încă, bărbatul în gând când răspunde că e sigur, ne jupoaie de vii. Dar, după ce ia catalogul de la a IX-a E şi intră în clasă, V-am spus de oaiameacapră!? Face o pauză.

Să vedeţi, m-am dus la stână, aveam 13 ani. Iau oaia de funie şi, când să apuc pe potecă, înainte de Cruce, oaia se propteşte în picioarele dinainte. Nu merge. Nu vrea. O bat, o iau cu binişorul, oaia nimic. Se făcuse capră. Plâng. Oaiacapră face doi paşi. Se oprește. O iau în braţe, e grea, Capră nenorocită! Dăm după un timp pe drum bătătorit. E din nou oaie. A naibii! Hai acum, hai! Din gropniţă se aud oasele. Îmi aud şi eu inima. Ajung acasă pe la prânz. Seara, pe grinda din fânărie, oaia stă cu pielea trasă peste ea. Rochia mi se răcise pe spate.

Jaluzelele din clasă sunt colorate, de aceea soarele e aproape oranj.

Orica se duce la catedră, Asta e, zice, oaiameacapră. Îi vede cu pixurile în mână, aşteptând.

— Aţi scris?

— Ce să scrim?

— Aşa este, ce să scriţi!?

Pânza fusese desfăcută pentru proiecţii. Elevii se uitau acolo. De când cu proiectoarele astea în fiecare clasă orice metru pătrat este echipat. În nas, pe buze, pe limbă, pe buric sunt belciuge, Se poartă, doamna, Daaa!? Silviu şi Alex lipsesc, E prima oră, doamna profesoară. Toţi te privesc în ochi. Sala e în penumbră, cineva a tras jaluzelele. Ia uite! Are mersul între picioare. Câţiva râd. Orica se face că nu aude. Ziua de ieri, ziua de azi stă pe faţada blocului de vizavi. Ăsta e decorul, îşi spune, lăsându-i pe elevi să deschidă calculatorul, să treacă în revistă, pe ecran, ziarele româneşti, să citească nişte articole, Aveţi de făcut un ziar pentru data viitoare. La privirile mirate, adaugă Fiecare cum poate.

Se trag jaluzelele, Stingeți și proiectorul! Nu mai merge telecomanda, doamnă profesoară, spune Duți, să se ridice Ștef pe bancă, ajunge la proiector cu mâna. Aşa îi dăm drumu’ şi la alte ore, adaugă, Da? Îşi dezmorţeşte oasele făcând vreo câţiva paşi printre bănci. Dacă te mişti pleacă şi apăsarea. Îi văzu pe Med, pe Sebi, pe Horea, fiecare cu braţele înfipte în lemnul mâncat la margini, Şi doar băncile sunt de anul trecut. Aveţi două luni pentru lectura obligatorie, e postată pe site-ul liceului. O mână se ridică, Cum se scrie? Unii râd, Găsiţi pe net. Se sprijineau pe băncile de pal, au scris Două luni. Pregătiţi pentru proiecţia orei următoare stăteau aşa, fără gânduri. V-ați învățat numai la filme, le spune.

O să rămâi fără cărţi dacă mai împrumuţi, îi zice pe culoar Adoamnei, căreia i se plânsese că iar a pierdut câteva prin clase. Orica dădu de ochii camerei de supraveghere, Oricum, înregistrează, înregistrează tot, spuse. Când dă colţul celeilalte aripi a liceului, altă cameră, tot cu ochii aprinşi. Coboară împreună pe scara profesorilor. La parter, Adoamnei e oprită de un părinte, probabil. Pe ultima uşă, în hol, citeşti a suta oară Bobe, Rada Bobe. Cu o pauză mare între cuvinte. Ar trebui să silabiseşti. Deodată, prin uşă, îţi auzi propria voce. Ei, mi se mută coşmarul aici! Aha, deci e adevărat, înregistrează. Are voie? Are.

Aici e oboseala, şi durerea, şi după-amiaza de vineri. Secretara-şefă, cu dosarul în mână, înainta spre cabinetul cel mare. Ciocănea apăsat la ușa deja deschisă. Rada, în compleul dat cu fir turcesc, dar zilnic în altă culoare, mutând greutatea de pe un picior pe altul, îi făcu loc să intre. Lângă mersul ei stătea și umbra directorului-adjunct, purtată la sărbători pentru că era mic și chel, o pasăre care ciugulea pe la spate şi care nu părăsea niciodată holul. Doar nu e loc de veci.

În cancelarie se făcuse demult linişte. Cei dinspre fereastră nu erau în viaţă, nici în moarte. Dacă liniște e asta ne râd curcile, spunea Stoia. Dar pe ea nu o aprobă nimeni. Aerul zăcut se întindea, acum, peste mese. Din cancelarie se vedea culoarul cimentuit de afară, pe lângă zidul brutăriei, vopsit în roșu cu ocazia vizitei prezidenţiale. Câțiva elevi fumători ascund țigara în pumn. Tere nu are pofte, se aude. Tac toţi și se uită spre cancelarie. Să luăm nisipul de acolo, propune suplinitorul de istorie, poate nu mai fumează, Pe naiba, nu-i opreşte nimic. Pe ecranul televizorului cu ecran panoramic știrile intră fără sonor în cancelarie. Sunt şi câţiva profesori noi. Au privirea mai încolo, Mai încolo? Nu ştiu unde să se uite, Dora. Tânărul de religie şi-a luat o jumătate de normă la Cuza. Vocea îi vine de la sfinţi. De data asta vorbise doamna învățătoare cu catedră de română. Numai Don Bazil Că sfinţii îl trimit în misiune. Poate. Doamna învățătoare că de asta se însoară, face un copil și gata, e misionar în Africa. Acum, toată mirarea o ia înainte, În Africa? Adoamnei pune sandvișul neterminat în pungă, își freacă degetele deasupra farfuriei de pe masă, obicei prost, Orica nu i-o mai spune, Asta fac, întrebase odată.

Bine că a sunat! Se întind cu toţii în şir indian prin faţa uşii Bobe. E altă linişte sub camera care vede şi aude oboseala, sastiseala şi tusea. Am un somn, Orică! O fi de la vreme, şi eu mi-s leşinată. Profesorii vechi se mişcă din ce în ce mai greu, Că răsăritul e în altă parte, ştii? Orica trage aer în piept, Bine, îşi spune, lasă că vine ea aşteptarea și peste tine, vine cu simţurile goale. Se gândi că nu e timp pentru asta. Elevii sunt în bănci cu caietele pregătite, îi vezi şi mâine la fel, Mută-ți gândul, fă ceva, acum e după-amiază. Aşa se merge prin singurătate. Ajunge un gând, ajunge o depărtare. Şi trecu printre bănci să controleze temele scrise.

— Oaia chiar a fost capră, doamnă profesoară?

Albastrul fetei din prima bancă e ca o amintire. Albastrul lui, îşi spuse Orica. Ochii Ruxandrei o privesc, întrebători, Fata asta e prea deşteaptă. Gândul o făcu să se oprească, dar Emilia, în prima bancă, era prea vie…

— A fost, răspunde, chiar înainte de cruce. La drum n-a mai fost.

— Cum n-a mai fost?

— Știa unde merge, Ruxi.

— Da locurile mai sunt acolo, doamnă profesoară?

Vocea lui Horea, din ultima bancă, trecea singură spre ecran. Horea începuse să citească serios și să cumpere cărți. Totdeauna vorbea așa, de la egal la egal. De mirare că nu o făcea cu țâfnă, cum se întâmpla cu fetele. Mai ales că avea propriile idei. Şi gesturi. Contează, le-a spus Orica, e singurul băiat din clasă, contează părerea lui. Cu toții știau că Răzvan nu se pune, lipsea prea mult, avea să lipsească și mai mult când a intrat în comă profundă doi ani.

— Ar fi, dar s-au mutat mai încolo, zise ca într-o depărtare. Hai, lăsaţi poveştile, să văd temele.

Pe la mijlocul clasei se opri.

— Aveţi prea multe greşeli gramaticale, trebuie să facem dictare şi la a IX-a!?

Încep exerciţiile de comunicare din manual. Mai bine decât chestionarele de la texte artistice! Că în manualele noi se cultivă cadavre. Dacă nu mor scriitorii azi, mor, sigur, mâine.

Parcă am fi somnambuli! Gândul, nu profa, se uita pe fereastră, vârfurile brazilor pornesc după vântul care taie strada cu papagali, cerul e dincolo de clădirea Poștei Centrale. Albastrul nu s-ar uita așa. Dacă se merge după manual termină studiile de caz într-o săptămână. Sunt ca în generală, doamnă profesoară. Horea spune că a mai făcut basmul, cu definiție cu tot, și nuvela, și povestirea, și toate în clasele V-VIII. Le repetăm? Le repetăm. Și Orica închide catalogul odată cu soneria, iese în larma de pe coridor, elevii de la celelalte clase ţi se uită direct în ochi, fără să salute. Toate privirile sunt mai înalte decât ploaia!

— Tocmai azi nu am luat umbrela.

Şi Romelia, în costumul ei cambrat, o ia de braţ pe scara profesorilor.

O știe pe Romelia din orașul de munte, făceau împreună naveta. Ea lucra întotdeauna probleme, şi când se aşeza pe o bancă, în staţie, şi în tren. Poate fiindcă timpul era altul. Înainte să meargă singurătatea cu el, ca acum. Chiar că era timp atunci. Cu banca de lemn de pe peron cu tot. Pe locul de la geam, din cursa de 6 după-amiaza, la fel. Aşa, Orica n-a mai văzut de atunci omul în Romelia, doar o pasiune care o sorbea. Se uită, acum, la costumul gri care o făcea femeie. Despre navetă nu au vorbit niciodată în Cuza. Niciuna nu ştie de ce.

— Ai văzut? Tere merge înainte. Adoamnei o luase de celălalt braţ.

— O văd.

Tere punea greu piciorul pe următoarea treaptă. La capăt se desprinde, însă, brusc de Radul, dar graba o sperie. Își dau seama de prezenţa directoarei, Ei!

După-amiaza asta are oase în ea, ce are? E moartă ca şi noi, intervine Adoamnei. Numai Rada e vie, se aude dinspre fumoar. Stoia iar o caută cu lumânarea, Aşa e ea, nu se poate abţine.

Trebuie că Rada Bobe își luase mersul cu ea. Camera video se lăţea peste feţele stoarse din hol.

Dar Orica terminase orele. Pleca din somnul comun să vadă cum mai e vremea pe afară.

2. Înăuntru, cu furnir

Când mama a fost moartă, cum ea însăşi povestea după prima spitalizare, Orica încă nu aflase că numai directoarea e vie. Trebuia să se şoptească asta prin şcoală. În plus, până la anul Rada Bobe, la Cuza-Vodă s-au perindat câţiva directori plini şi cine ar fi bănuit că ăsta e raiul. Fiindcă, numai după ce ultimul director a fost smuls de pe locul lui şi femeia s-a aşezat pe fotoliu, era clar că moartea seamănă cu ea. Astea o să îmbătrânească împreună. Şi-a mai lărgit cabinetul cu o cameră în spate, transformată, şi capitonată, din depozit de cărţi într-un loc strict secret. Acolo vedea şi asculta, din ce în ce mai trasă la faţă, tot ce se întâmpla pe moşie. Dar monitorul era un mormânt în care intra şi ieşea când o credeai plecată din şcoală. Directorul adjunct, meşter la calculator, mai avea acces acolo, pe lângă laborantă. Şi asta a făcut-o să împartă cu el câteva comenzi, ca tabelul cu simpatiile politice din şcoală, Să nu înnebunească fără nicio atribuţie!

La început, tot echipamentul electronic nu părea decât un simplu experiment. Când s-a făcut curăţenie în cancelaria adusă la răcoare, lângă biroul central, era încă viaţă ca viaţa în Cuza. Dar, când a fost instalat tot echipamentul nou, Ra-da Bo-be s-a schimbat. Luase postul în primire pentru viaţă. De ce să mai zâmbeşti!? În costumul nou, şi mai nou în fiecare zi, îndrăgostită de capul ei frumos, căuta cu degetele stofa. I se lăuda firul de aur din hainele turceşti. Zilele semănau. Doar cu o privire muta fumoarul din faţa cabinetului ei. Răsucind cheile în mână, pătrundea dimineaţa aerul îngroşat de fum. Dar aerul din hol trebuie că nu vrea. Vreau, zice Ra-da Bo-be, azi. Nu vreau, zice mâine. Şi erau zile în care doar privea prin uşa deschisă cum trec profesorii la clase, Amărâţii! Camerele mai puteau fi oprite, dar privirea ei în niciun caz.

Ei, şi după vreo jumătate de an de mandat, într-o zi de luni, Rada Bobe răsuflă uşurată. Treceau toţi, cu umerii lăsaţi, numai depărtarea de pe chipuri o deranja. Las’ că nu o duci dumneata mult, îşi spuse, privind-o pe Stoia în aşa-zisa linişte, când începea inspecţiile în şcoală. Până şi în toalete şi în cămăruţele care mai aveau mirosul de ceapă al femeilor de serviciu. Se cunoştea tăcerea din Cuza, acum, fiindcă Rada Bobe stătea atârnată de ea. Corpul trebuie că se gândea până să facă un pas, Ca s-o aştepte, ha, se distra domnul Bazil, unde să pui mâna pe o linişte ca aceea. Dar profesorul pensionar Bazil putea să glumească, îi convenea.

— Asta cade de sus.

Orica îl trage pe scară. Acolo nu se filma.

— S-a stricat atmosfera, Don Bazil.

— Ştiam eu, ştiam că nu sunt bune femeile director.

— Serviciul pe şcoală e un chin.

Ştia şi el, de fapt.

— Asta are două vieţi, spuse. O să vă omoare.

Se retrag la una dintre băncile de răchită, pe hol.

— Mă supără inima.

— Dar aţi scăpat de soacră, aşa-i?

— Am scăpat şi a început nevastă-mea. Dumneata!?

— Eu am fost într-o croazieră. Mi-a amintit de prima excursie la mare.

Profesorul abia respira. Îşi şterge sudoarea de pe frunte.

— Nu mă simt bine.

— Acum, dacă a murit scorpia şi aţi înmormântat-o pe moşia ei…Nu spuneaţi că e mai tânără decât soţia?

— Până la înmormântare, după asta nu.

— Ei, lăsaţi, Don Bazil, aveţi băieţii realizaţi, la casele lor.

— Băieţii da, numai că nevastă-mea a înnebunit de tot.

— A aşteptat să moară aia bătrână ca să înnebunească?

Domnul Bazil nu răspunde. Se ridică, transpirat, de pe banchetă. Orica îl conduce spre ieşire.

— Şi zici că Rada a închis uşa principală? Întreabă, cu zâmbetul lui vechi.

— A închis-o numai pentru noi.

E prea mirat ca să mai facă glume. La poartă, Orica nu reuşeşte să tacă.

— Cred că trăiesc cu un grec.

— Lasă-i să creadă. Au altceva de făcut?

Eu ce cred, apucă să se întrebe Orica, înainte ca elevul de serviciu să deschidă uşa la intrare. Aerul o lovi. Med se strecura pe lângă elevii de serviciu. De ce vii la ora asta, o întreabă Orica, Am scutire, doamna profesoară, am venit special pentru teza de latină. Med are faţa înroşită de la plopiţe, Că se împrăştie puful pe trotuar, până la colţ, până la Petrom. Şi în sticlă intră. Ştiţi că se vede toată curtea şi ferestrele în ea? Sticla e bine întinsă, Med. Cum te simţi? Ca într-o tablă, doamna profesoară. Mai bine în anexă, acolo e curat.

Anexa e un corp vechi, închiriat cu bani grei de inspectorat. Urcă împreună cu fata la etaj, deschide uşa la clasă, Treceţi în bănci, s-a sunat, apucă să spună Orica. Fac alergie la praf, spune Med. Profită şi ea, se aude în clasă. Ce tot spui acolo, Pet? E ca o tablă zincată, doamnă profesoară. Este!? Med, zic, poate îţi e rău de la aerul încins. Alexa, aproape serioasă, îşi mişca brăţările, Râzi tu! Şi se întoarce spre Patricia, care stă într-un film. Dă la regie, la Buftea. Şi clasa râde. Tabla e fierbinte, Med cere voie afară. Când paşii sunt dincolo de uşă, Se mai şi face, doamnă profesoară! Ştiţi, e îndrăgostită, zice Alexa. De un baschetbalist, se duce la toate meciurile, şi la antrenamente. Alexa are pe bancă un caiet studenţesc, mâncat la colţuri. Fata nu vrea să poarte uniformă, sacoul din in i se depărtează de şoldurile ascuţite. O ţine pe Med, care se ridică ameţită, să nu cadă. Mai bine te duci acasă, Med. Şi acasă e la fel, doamnă profesoară. Fac alergie la orice. Doctorii ce zic? Că depinde de mine.

Orica face încă o tură prin şcoală. Ochii de la camere sunt şi înainte şi înapoi. Aruncă o privire din uşă în veceul de fete, apoi de băieţi, fumul de ţigară stă liniştit la fereastră, Fumează după ore, doamnă, spune femeia de serviciu de la etajul I, fumează cel mai mult fetele. Şi de ce nu spuneţi? Doamna directoare zice că e profesor de serviciu, să-i spunem lui. Şi veceurile sunt pline de prezervative, să ştiţi. Femeia tuşeşte.

Şi ce dacă filmează? Adoamnei crede că directoarea asta intră şi în vise. Orica vede cum creşte holul capitonat. Ca în sicriu, îşi spune, privind de la fereastra fumătoarelor curtea, dar nu la locul ei, ci în faţada băncii de peste drum. Sticla e aproape de cer, cu apa în ea, Clădirile astea noi, numai geam ! Şi femeile au înnebunit, parcă-l aude pe Don Bazil. Se omoară. Se omoară să ajungă în funcţie. Or să cadă ca păsările. Orica vede o clipă marea, Of, mă supără genunchii, asta trebuie să fie.

Masa lungă din hol încă lucea între birouri, cheile Bobe atârnă în aer, o adiere mai apropiată de miros decât de mişcare. Puful ajunsese până aici, una dintre femeile de serviciu îl tot mătura, tresărind la mâna directoarei. Rada Bobe revenise de la inspectorat. Nici jumătate din ea nu se dăduse jos din maşina bătută de două ori în faţa şcolii, bătută şi îndreptată. Au, îşi spune Orica, o să ţină mortul în ea după cum se uită. Adevărat, îşi va înmormânta mama, după ce a purtat-o vie, din Nord în Sud, şi moartă, din Sud în Nord, ca pe o stafie. Nu mănâncă, îi spun să mănânce, zice Rada, nu mănâncă. Şi laboranta, lipită de tocul uşii, Bătrânii ţin la casă, că nu au locu’ lor în altă parte.

Picăturile de ploaie se fereau de geamul dinspre şosea.

Directoarea văzuse şi ascultase tot ce credea că e de privit şi ascultat. Era în cinste. Acum, numai ea putea să creadă asta. Nu vezi capacul de nuc, întrebă Adoamnei, că miroase? O fi din cauza fumatului, spuse Orica, mai închideţi şi voi uşa, daţi tot fumul pe hol. Dar trupul papagalului, împăiat şi pus deasupra uşii, căuta ceva în depărtarea care venise aici. În furnir. Deşi nu mai era loc. Mama Bobe fusese depusă în liceu şi asta a fost, Nu i se clatină un firicel de păr. Şi plânsul se auzea ca un râs. Ce se întâmplă, a întrebat Bobeasca, Nimic, doamna directoare, ce să se întâmple? Şi va lua corpul mamei sale cu masă cu tot. Are s-o coste mai mult aşa.

— Îl duce în tren la Humor, ştii!?

— Nu, răspunde Orica.

Adoamnei o privea ca şi cum ar şti.

— Şi voi de ce v-aţi adunat la priveghi? A întrebat de cum intrase pe uşă Don Bazil. A întrebat fiindcă ştia de ce.

— Nu e priveghi, e gândul ei de moarte, glumi Orica. Şi fără masa din hol e tot gând. Acum, directoarea vrea să le citească şi p-astea. Că tot se citesc Stâlpii, nu?

— Asta e treaba preotului, lasă.

Domnul Bazil zâmbeşte. Cu respiraţia grea, urnindu-se de pe bancheta împletită, spune în felul lui, peste clădire şi peste timp:

— Nu mai e nevoie de cipuri ca să ne vadă.

Şi se îndreptă spre ieşire. Când să plece, din poartă, lângă perechea care se îmbrăţişa:

— Ce vrei să spui că şi gândul e mort?

— Aşa spun!?

Începea seara. Plopiţele rămase în picioare încă scuturau puful pe trotuar şi peste gardul de ciment în curtea şcolii.

— Mâine iar o să fie alb, zice tot el, cam gâfâit.

— Cam aşa, Don Bazil, parc-aţi fi mama.

Profesorul făcu un semn cu mâna, a lehamite. Părea încărcat de greutate.

— Am auzit de soţie, că ar fi soacră. Şi nu mai moare, nu-i aşa, Don Bazil?

— Poate o aduc în hol.

— Aşa da, aici e capelă.

— A mea şi aici o să fie vie.

— Toţi ne dăm drept vii, Don Bazil.

— Asta cam aşa-i, aproape toţi.

Moare încet, gândi Orica. Dădu să se întoarcă, paznicul stătea, însă, la uşa elevilor, privind spre poarta de fier, desfăcută larg. Aşa moare el, îşi spuse. Şi intră în şcoală unde continuă să-şi facă serviciul fixat chiar în ziua metodică. Neapărat! De aici, din capăt, tavanul i se părea cam jos. Cu fochistul oprit în salopeta albastră şi soneria pornită. Cobora încet, fără vreme.

Cu furnirul peste oglindă şi statuie holul arăta ca un sicriu, pus la păstrare, Şi nu l-aţi crezut, spusese Don Bazil. Ce să credem?

3. Jurnalul de noapte şi paturile

De vreun an, numai zile fără capete, parcă nu ar mai fi timp. Mai amână şi tu gândurile negre, îşi spuse. O să amâne, totuși, drumul de la sfârşitul săptămânii până la Bagdat.

Acum, din liceu nu mai poate pleca vinerea devreme, iar holul, gata, s-a stabilit, e pentru morţi, dacă pui şi sărbătorile creştine.

Nu demult profesorul pensionar Vasile se cam hlizea, Toţi o să fim depuşi aici. Cum, Don Bazil, dumneata crezi că murim aşa, la comandă? Nu, că trăim! La măsuţa din faţa secretariatului Don Bazil se agita, M-a înnebunit nevastă-mea, că du-te şi adu marfă, știţi că am un market, nu? Şi asta la ora 5 dimineaţa, că înainte să moară aia bătrână Pune mâna şi treci la tejghea. Don Bazil se prăbuşise. Am tensiune mare, trebuie să mă odihnesc de două ori de la Hale până la semafor. Când apare directoarea, Bună ziua, mersul de raţă îi duce eşarfa mov înainte. Don Bazil s-a ridicat de la masă, Încă puţin şi e puşcărie aici. Mai veniţi pe la noi, îi spune Orica, dar nu-l mai ajung cuvintele unei prietene vechi, Doamne, e bolnav rău! Haideţi, întăriţi-vă. Abia vede cum Med trece pe alee, pe jumătate trează de la psoriazisul care-i stă în gât. Îl și visez, doamna profesoara, Lasă, Med, o să treacă, te măriţi şi trece. Ea zâmbeşte, Aş vrea eu.

Bolgia este sub apartamentul din care Orica face într-o zi o viaţă întreagă. Acum, în taiorul de seară, nu mai are ce povesti, îşi spune că e târziu, Te înnebuneşte mucegaiul când intri, iar m-a inundat Palaghia.

Mirosul, de data asta, de şobolan, din boxa de dedesubt, o duce în salonul de spital cu patru paturi, dar era ca şi cum ar fi fost mai multe. Şi asta din cauza aşteptării. Care stătea în privirea femeii din patul de lângă fereastră. Se uita absentă la tine. Ştiţi cum e omul în vârstă, nu mai vede în jur, vede înainte. Iar ziua trecea ca să nu mai treacă şi noaptea. Orica avea să afle asta abia când paturile au fost cuprinse de singurul neon din tavan.

Petru venise s-o ia urgent, Mama e în spital, nu ştiu dacă scapă. Drumul a fost lung, Scapă, a spus Orica.

Salonul avea patru paturi. Atât. Patru erau şi femeile internate. Orica se aşezase la picioarele Zenofiei şi, alături de vecina moartă, stătea fiica ei, tânără încă, neadormită. Apoi a mai venit o targă. Targa a trecut de la ușa din spate, în văzul câtorva bolnavi, spre alt salon. Un cărucior tocmai fusese împins în veceul asistentelor. Odată cu ciocolata amăruie. Căruciorul s-a dus singur.

Despre femeile internate nu se putea spune că vorbeau. Pentru că situaţia era următoarea, bătrâna de la geam păzea cana de pe noptieră. Lângă patul dinspre uşă, fiica îngenuncheată Că nu vrei să te trezeşti, mamă! Doctorii ce v-au spus? Spun că nu mai are. Cum poate fi bătrâna din fereastră ca aşteptarea, se întreabă Orica. Zenofie încăpuse cu totul în cămașa de noapte, Nu am decât asta pe mine, spunea, pipăindu-se. Da’ când m-au adus? Azi, mamă, devreme, Sunt dezbrăcată? Privea, fără ochelari, departe. Ochelarii! zise, şi Orica îi scoate din noptieră. După ce se uită în jur, Sunt în spital, spune Zenofie. Te-au spălat, mamă. Erai numai fum, spuse fiica moartei din patul vecin, ţi-ai revenit. Dacă şi mama… Hai, mamă, deschide ochii, deschide-i, auzi!? Nu vrea, se întoarce deodată spre Orica.

Asistenta intră în salon, se duce la femeia de la fereastră, Mamaie, te externăm mâine. Mamaia pune cana la loc. În patul următor, cu cearşaf mototolit, era numai carne. O ținem de o lună, să-i dea primăria un loc, spune asistenta, ocupă patu’ degeaba. Femeia nu se mișcă. Erau în salonul doctorului nebun numai patru pături, patru cearşafuri şi liniştea. Ne auzeam gândurile. Lângă Orica fiica moartei Mamă, auzi, întoarce-te, auzi? Mama cât patul pare că geme, E vie, vedeți. Deschide ochii, hai, deschide-i, auzi? Nu aude, spune tânăra, şi soră-mea nu vine să mă înlocuiască, cică are bilanţu’. Are pe dracu’. Nu-mi răspunde la telefon, doarme în patu’ ei, ce-i pasă de mama, că mama de asta moare, de nepoţi, i-a crescut degeaba. Fiica se agită cu telefonul mobil în mână. Şi acum bărbat-su e în Spania. Capotul murdar se mută pe marginea cealaltă a patului, Hai, mamă, deschide gura, maamă, numai o linguriţă de apă, atâta, deschide gura, n-auzi? Că nu-i lasă nici să o vază, nimic. Sora mata nu lucrează? Lucrează, da’ are unu’ mai tânăr. Și copiii sunt la socri, Aha! Maamă, hai, mamă! Ştie tot, spune, strângându-şi capotul cu flori. Se aşază la picioarele moartei, Ştie, da’ doctoru’ zice că nu mai garantează. Şi io cum s-o iau, omu’ meu e plecat, cu ce s-o iau din spital, i-am zis. Soră-mea! Mama moare şi cretina nici nu vine s-o vază.

Asistenta ajunge la patul Zenofiei, Aici toţi sunt aproape morţi, mama dumitale şi-a revenit, Cum te simţi, mamaie? Bine, plec din spital, Să vedem ce zice domnu’ doctor. Mâine plec, spune Zenofie. Asistenta merge şi la patul moartei, Mai mănâncă? Dacă mănâncă, trăieşte. Tânăra spune că acuma respiră mai bine. Parcă, spune. Spune şi asistenta la fel. Apucă bărbia femeii, reuşeşte să-i desfacă buzele uscate dar nu, Nu vrea, spuse tânăra, Mai încercaţi, spune asistenta.

Se înserează, ceva stă în aer. Trec greu nopţile, Mamăăă! E vie, vedeţi? I-am făcut şi masaj, în fiecare zi. Alţi bani. Că noi fătăm banii. Soră-mea ce ştie ea, să stea o noapte aici să vază, măcar apuc să dorm câteva ore, da’ dumneaei nu, că are bărbat tânăr. Asta îi trebuia la 45 de ani, unu’ de 30. Mamă, stai să te întorc. Şi trage mormanul de carne pe o parte, dar femeia se răstoarnă la loc, braţele alunecă pe lângă trup, nişte lemne umflate. Vine din nou asistenta, pentru medicaţie, Asta nu se mai satură, îi dai şi nu i-ai dat nimic. Orica se uită la uşă. Se uită singură. Asistenta e la patul Zenofiei, care se trage în ea, Punem numai glucoză, mamaie. Să aveţi grijă să nu mişte braţul, i se adresează Oricăi, şi puneţi-vă un halat alb.

Asistenta se duce la patul cu cearşafuri mototolite, Ce faci, nu te mai putem ţine la noi, n-avem paturi, domnu’ doctor a sunat la primărie. Ai pe cineva afară? Şi îi scoase pânza udă dintre picioare, apoi o dezveli pentru injecţie, Nu mai avem locuri! Femeia se mişcă puţin, dar capul bandajat în mai multe legături nu se clinteşte, Nu te mai ţinem, auzi!? Nu aude. Şi, întorcându-se ca să fixeze acul în seringă, spuse ca pentru sine Domnu’ doctor a sunat la primărie şi tot nimic, că s-o mai ţinem o zi-două. Privirile stăteau pe faţa bătrânei, Poate moare! Atunci, femeia de la fereastră vru să ia cana de pe noptieră. Celelalte au crezut că e cineva la fereastră. Clipa trecu astfel şi umbra de la geam era deja în pat, aşteptând, Nu-ţi fac injecţie, mamaie, i se adresă asistenta. Da’ nu mai vine noaptea, întreabă ea, Noapte-zi, neonu’ ăsta te omoară, vorbea tânăra cu halatul desfăcut.

Înserarea se mişca, însă, şi în salon. Maamă, se aude dintr-odată, ia deschide ochii, ia deschide-i! Uite, parcă a clipit. Că soră-mea nici nu vrea să ştie, Mamăă, i-ai crescut băieţii, i-ai crescut, mamă, că tu ai pus toate la suflet, acuma hai, o linguriţă de apă. Să încerc eu, spune asistenta, şi se așază pe pat, aproape de bolnavă, Apropiaţi linguriţa. Îi deschide greu buzele, varsă cu cealaltă mână lichidul înăuntru. Încercaţi aşa. Tânăra, în picioare, la telefon: Ce vrei, de ce nu vii, deşteapto? Învârtindu-se prin salon, Tu niciodată nu ai timp. Şi eu, crezi că mai rezist? Cu mama nu, nu e bine, doctoru’ spune că nu răspunde. Da, numai două ore, să dorm şi eu pe o pernă, Da’ tu ce crezi, că aici e salon de dans? Suntem la morţi, fato, la reanimare, şi nu mai am minute, sună-mă tu. Nu mă sună sigur, n-o lasă bărbată-su. Spune cu faţa spre Orica: Mama dumneavoastră e bine. Apoi, întorcându-se, Mamă, mă omori cu zile! Îşi trage poalele halatului, cimentul de lângă pat e cu două mătănii, cu trei mătănii în jur.

Asistenta se opri din nou la patul în faşe, Iar te dezbraci? Asta mereu se dezbracă! Cât crezi că te mai ţinem? Şi îi trage pătura. Nu avem paturi. Mamaia nu se uită la asistentă, nu se uită la nimic, e înfăşurată ca o mumie. Cine eşti, întreabă. Mumia nu mişcă decât mâna dreaptă şi asta numai ca să se desfacă, Anunţăm primăria să facă borş cu ea, noi nu suntem azil, nu!? Şi asistenta se repede pe culoar.

Paturile stau iar singure, cu fiica aşezată pe vine, Maamă, mă auzi, mamă? Hai să-ţi dau ceai, hai! Linguriţa stă la buzele femeii. Orica aude ca prin somn Nu am decât cămaşă pe mine. Ciocolata amăruie îi dă de lucru. E un magazin în clădirea cealaltă, o luaţi pe scări. Şi a cumpărat o tabletă, Aici nu au nici hârtie igienică! Şi se duce la toaletă. La întoarcere, Zenofie se uita dincolo, Ai febră, mamă? Mi-e frig, unde e doctoru’? Vine mâine, Nu azi!? Nu, azi a plecat. E noapte? Noapte ca ziua, de la neon. Zici că suntem în mormânt, spune fiica moartei. Orica se uită în cealaltă parte, la cearşaful desfăcut. Cu el, şi miros de urină.

Lumina din tavan zace peste cearşafuri şi peste aşteptare. Nu mai vine, spune femeia de la fereastră, nu mai vine ziua. Privirea ei este peste drum, la Murgoci, Buni doctori, m-au operat de fiere. Murgocii au făcut un accident cu maşina. Maria nu vine, întreabă Zenofie, A venit, mamă, n-au lăsat-o să intre, e la uşa din spate, Să le dea ceva, A dat, cică mâine, Mâine nu mai sunt. Ţi-a adus mere, Mere? Le-am pus pe noptieră.

Braţul moartei se lăsase iar peste bara de jos a patului, Unde să dorm, ziceţi şi dumneavoastră. Că e tot patu’, adaugă tânăra. Apoi la telefon, E moartă, tâmpito, vii sau nu, treaba ta. Închide brusc, Nu mai am minute şi ea face bilanţu’, auzi! Mamă, i-ai crescut băieţii degeaba. Bătrâna pare să deschidă ochii, Şi ţi i-au luat mari. Acuma, dacă sunt în Spania, cine să-i aducă, mamă? Poate adorm, îi spune Oricăi, mă fac om dacă dorm. Se întinde greu pe marginea patului, Dacă nu dormiţi, vă uitaţi, nu? Mă uit, Poate cere apă. Orica stă lângă Zenofie, îi şterge sudoarea de pe frunte, Chiar a răcit. Zenofie duce mâna sub pătură, Nu am nimic pe mine. Asta o omoară pe ea! Şi Orica zâmbi, O răceală, mamă, te-au spălat, erai neagră de funingine, Da’ când m-au adus? Hai, mamaie, spuse tânăra, ridicată pe marginea patului, hai că dumneata eşti bine. Credeam că e învăţătoare, spuse către Orica, e aşa de frumoasă. Zenofie stătea ridicată pe pernă, Aici e ca ziua! Nu mai trece.

Paturile nu s-au liniştit până dimineaţa. Femeia de la fereastră încerca să pună apă în cană. În nesomnul ei, Zenofia o aude, Cât s-a făcut? Abia două, mamă. Fereastra era neagră şi salonul alb. Tânăra se ridicase în picioare, circula în jurul patului, Asta facem noaptea. Şi e abia trei. Zenofie adormise, dar respira greu, Are să se trezească, aici nu poţi dormi nicio clipă. Nu mai ştii dacă te afli în salonul cu morţi sau într-o depărtare.

Dimineaţa, când Orica a ieşit pe culoar, S-a cufurit unu’ la tualetă, aude. O targă aduce altă femeie, cu sânii dezveliţi şi mari, respirând greu sub tuburi, Unde o punem, întreabă doctoriţa, din mers, În locul moartei, răspunde infirmiera. Când să vii, pleci. Lângă patul pe care căzuse butucul de carne, asistenta de noapte se uita la ceas. Mai are puţin şi vine schimbu’. Scapă pe ziua de azi.

Ce va fi aşteptat fereastra cu patru femei până dimineaţa de nu mai ştii e noapte sau zi, asta nu mai vru să gândească Orica. Oricum fereastra nu s-a mişcat din ochii Zenofiei până când au dus-o în patul ei de acasă. S-a mişcat mai târziu, pe viscol, când nici la groapă nu era de mers.

Altă viaţă!

Un telefon de la Pavel şi drumul Bagdatului a venit după Orica.

4. Două femei și un șchiop

Se vedea mai întâi cocoașa. Ea poartă bătrâna în tot orașul. Bătrâna o duce pe fiică la braț, Iar trece mă-sa cu fata! Zenofie asta spune. Că trece.

Una e scurtă, cealaltă înaltă. Cine are grija lor? Aia bătrână, vede de fiică-sa. Dar umblă și în oraș, Umblă peste tot. La braț, spune Orica. Fata are ceva la cap. La cap, în rest e sănătoasă tun.

Nu bătrâna o trage pe tânără de braț. Unde alergi așa, fato? Nu mergem la gară? Ce să vedem la gară? Trece câte un tren. Hai, dacă zici, hai!

Și o ține mai strâns, Mă doare brațu’. Nu te doare nimic. Mama este o umbră, dar fata o simte grea. Cocoașa se oprește în dreptul Spitalului de Contagioși. Hai, mamă, te oprești ca proasta, Săraca, nu ai minte nici cât o găină. Acum, de ce alergi așa? Cum alerg!?

La poarta lui Roșca sunt oprite, dascălul vrea să vă dau ceva de pomană. Ele întorc puloverul de pe o parte pe alta, îl ia cocoșata, pornesc mai departe. La statuie îl va arunca sigur, Ăştia ne dau toate zdrențele. Fata nu slăbește brațul mamei.

Nu merg singură, apucă să spună domnului Roşca, în spate, mama are picioare tari, Mama e mamă, zice dascălul, Mama e cocoșată, spune fiica, Da’ are minte, săraca.

Amândouă se grăbesc. Totdeauna. Fata e înainte cu un pas. Și când o să moară bătrâna, întreabă Orica, cine are să îngrijească de fată? Zenofie se uită la drum, Nu mai trece nimeni! Vrea s-o mărite, adaugă. Cine s-o ia, mamă? Mai sunt destui puțini la minte. Ai lu’ Butuc? Bate vântul și rufele se leagănă pe sârmă, Zenofie zice că va fi un an secetos. A Soroaiei cum s-a măritat?

Un stol de ciori se oprește în nucul desfrunzit. Acu mănâncă nucile rămase pe vârf, Lasă, mai scapă și pe jos destule. Am găsit jumătăți, mamă. I-auzi! Mâncate la miez. Stoluri de ciori, o să fie multă ninsoare, nu-i a bună.

Femeile alea două de ce alergau așa, mamă, întreabă Orica după o vreme, Să nu ajungă, spune Zenofie, Dar unde merg? Ei, unde merg!

Șchiopu a trecut? Acum trece. Prin dreptul nucului, pe lângă zăbrelele de la gard târăşte piciorul ca să fie înaintea câinilor Şchiopul. Zenofie nu-l mai vede. Ochii mamei sunt mari de la ochelarii cu dioptrii. Nu mai văd, zice. Şchiopul trece de vreo două ori. Salută din drum, Salută și poarta, zice Zenofie.

Cele două femei nu-i răspund… Multă lume nu-l vede, spune Zenofie. Cel mai bine îl văd câinii, șapte dacă sunt ai lu’ Stematescu. Acum merg înainte, mamă, Daa!? Dacă trec numai ei e ca și cum ar fi salutul singur, fără om. Ţine piciorul alături de încăpăţânat ce e. Să nu-i mai dai bani decât la biserică, îi spune Orica lui Pavel. Odată vine nebunu’ peste noi. Nebunu’ salută și pe Progresului și pe Văii. Salută mai departe, pe Brâncoveanu. Nu termină salutul nici azi nici mâine.

Pe marginea trotuarului, în fața Contagioșilor, scoate punga să mănânce. Atunci salută și la State, peste drum. State nu-i dă nimic, că să muncească.

Pentru el nu suntem oameni, suntem câini, spune celălalt vecin, de la abator. Vecinul are burta înainte, ține o bucată de carne acolo, în pântece. Câinii nu-l latră niciodată. Se uită la burta vecinului fără curea. Omul privește mereu strada şi o margine de trotuar umflată. Cum dau rădăcinile afară din asfalt. Și în burtă îi cresc rădăcini.

Cele două îl întâlnesc pe Șchiop la colț cu Brâncoveanu. El nu se uită la ele, se uită la mersul lor. Crede că mersul e cu două capete. Hai odată că nu mai ajungem, spune fata. Tâmpitele, spune şchiopul, care vorbeşte de unul singur la poarta Contagioşilor. Berea o ţine sub fâşul verde, la curea. Şi berea vorbeşte uneori.

Dacă lunea șchiopul e neras, neras rămâne toată săptămâna, Are tată, de ce nu l-o fi îngrijind? Cum e turcu’ şi pistolu’! De obicei, la doi metri îl urmează câinii. Le dă să mănânce din pungă. Punga e mai grea decât privirea domnului State.

La Contagioși e un mort. Face omu’ icter mecanic mai ceva ca în timp de război, zice domnul State.

Şchiopul se teme să nu i se dea 10 lei noi, nu ştie ce să facă cu atâţia bani. Din fericire, convoiul ocoleşte statuia lui Bagdat.

La capătul străzii, spre Costieni, doamna Geta s-a oprit în copilăria ei şi să-i dea handicapatului ăstuia hârtia de 10 din pensia ei de urmaş? Şchiopul face drumul înapoi. Ia coliva din mâna femeii. Nu are destulă nucă în ea. Lui îi place cu multă nucă.

Dintr-o Dacie papuc şoferul îl întreabă pe State dacă n-ai ceva fiare. Şi trece mai departe, pe Amurgului.

5. Pustiu

După ce s-a eliberat România, s-a eliberat și Orica. Dar degeaba. Tot o viaţă trăia.

A nins? Nu, mamă, e ceață, Da’ așa albă!? Albul avea ceva gros, o folie rezistentă. Când măturai curtea aerul cu celofan nu se clintea. Gerul l-a făcut și mai alb, și de sticlă. Fiindcă atunci când lătratul, care era plâns, din casa neterminată de pe locul Georgescului, a bântuit la fereastra din spate, aerul se spărgea peste tot. S-a uitat la nuc, la cireș, apoi a intrat în casă, nepoftit. Doar să se uite. Mă vede, eu nu văd. Zenofie se forța cu ochii ei orbi, fereastra se dă mai încolo. Așteaptă, a spus. Cine, mamă? Da’ am ceva în ochi. Picăturile o usturau. Sunt vechi, am să cumpăr altele. Zenofie stă cu ochii lipiți de o crustă. Buzele spun mereu rugăciuni. Când deschide ochii, nu mama privea.

— Tu ești?

— Cine să fie, mamă!?

Gândurile nu stau într-un singur loc. Ușa dintre camere se umple cu un scârțâit lung, Exact ca soneria de la Liceul Cuza.

…de când mama, unii spuneau că tatăl, depusă după spitalizare în hol, îşi privea fiica, director, în umerii care continuau să-i crească, Rada Bobe arăta foarte tânără din cauza capului. Umerii, când mergea, nu mergeau.

Înota cu cheile rotite pe degetul arătător, cheile de la intrare, numai pentru ea. Aşa, Rada Bobe se vedea pe ea însăși. Mișcarea degetului cu chei îi fascina şi pe funcționari. Înălțau capul și ochii ei negri aveau o prospețime de fâneață. Funcționarele se uitau, însă, la stofa scumpă și la croiala de firmă, coborând la mâini. Știa Rada ce știa. Cumpăra ce cumpăra. Cheile erau stăpâne şi pe fețele de mormânt ale profilor care atâta aveau de făcut, să semneze condica și nici de asta nu sunt în stare. Doamna Șerbu, secretara şefă, moștenită de la director la director, avea dreptate, Iar trebuie să facă listă cu ăi care n-a semnat, ce-i asta? Tăiați-le orele, doamnă director, spunea. Celelalte două secretare din tabelele statistice tăceau. Soneria! Și doamna director se îndrepta spre birou.

Soneria nu se mai întrerupe, lătratul nu se întrerupe. Lătratul mai nou, fiindcă înaintea câinelui de la casa din spate a fost câinele lui nea Titi, în faţă. Grea viață! Mâncare, când își amintea omul.

Ești acolo? Unde să fiu, mamă? O ajută să se ridice în capul oaselor. Ea se uită la uscăciunea de afară, Rău e să fii chior, zice. Știi că nu mai trăiește decât fina Stana, întreabă. După ce își pune ochelarii, așa de groși că Nu mai trece nimeni pe drum, spune că a murit tot leatu’ meu. În Valea Sălciei mai era a lu’ Zota din deal. S-a dus și el, mamă. Somnul o prinde așa, la fereastră, cu cireșul ciopârțit ca să nu ia crăpăturile cu el, dar ea îl vede întreg. Se ridică puţin, Numai somn nu e ăsta. Să mături și sub boltă, Bine, mamă. De la un timp e mai aproape de fereastră. De când cu noiembrie fereastra dă mai mult în noapte. Noaptea e cețoasă de la becul de pe stâlp, Parcă a nins! Am auzit ceva azi-noapte, zice. La vecinu’ din spate, latră un câine. Dacă e străin nu tace peste noapte. Ori Titi ori Meiroşu, totuna, adaugă. Vecinii nu ţi-i alegi, asta-i.

Mama se ridică, Mă vede, spune, Nu se uită nimeni, mamă. Casa aia neterminată! De zece ani! O să iasă rădăcinile prin ea. Auzim, într-adevăr, foile de plastic la ferestre şi noaptea în camerele goale din spate. Şi câinele. De ce nu-i dă mâncare? Nu vrea să mănânce, mamă. Ăsta e blestem, s-au bucurat de curva lu’ don Georgescu. Da’ femeia le-a vândut, mamă. Nouă de ce nu ne-a dat niciun metru de pământ? Un metru în spate era ceva. Acuma, o sută de vorbe nu fac doi bani.

Acum și zilele sunt scurte, și nopțile lungi. Nea Titi nu mai este, a putrezit în casă. Făcea în camera cu neon după ce înşirase mirosul pe limba de pământ, bătătorit de el însuşi, de la veceu până la uşă. La fereastră lătratul câinelui a stat un timp cu rahatul revărsat din veceu, apoi şi dinăuntru. Când mirosul a ieșit printre țambre, putrede ca și omul, a plecat și metrul de lanţ. Veceul se umpluse demult, au crezut că vine de acolo, dar acum stătea suspendat pe Văii și începuse să se simtă şi pe Progresului. Mirosul făcea un ocol pe la enoriașii lui Tătărăscu de pe pereții bisericii și revenea. Numai după ce nea Titi nu a mai fost văzut la birt, abia atunci cică să-i anunțe pe băieți, Şi certaţi, e tot taică-su, ce mă-sa! Până au sosit ei, veceul a trecut la vecinul Costel cu casa din paiantă.

Să nu credeți că nea Titi a fost primul băutor și primul vorbitor fără pauze pe Amurgului, nr. 10. Înainte fusese Ciolovicu, dar copii i-au vândut casa şi radioul şi nu se mai ştie. Nea Titi înjura şi dădea gata sticlele de bere cu tescovină, apoi nu se mai auzea nici el până la trezire. Dar se scula cu un țiuit în urechi, aşa că a dus câinele pe dig. La început câinele nu s-a întors, s-a întors doar urletu’.

Câinele din spate avea nopțile celuilalt. Şi un lanț lung. Tot o să se desfacă, a zis Zenofie, face el ce face și pleacă. Vecinul a zis că îl mai ţine două săptămâni, mamă. Au trecut mai multe şi lătratul se învârtea în jurul lui.

Pe Meiroșu îl știe Calița. Nici Calița nu mai e.

Bate vântul, bate și noaptea. Când mă ridic bate în geam. Are să ne îngroape, spune mama. E secetă. Linia ferată lasă podul de fier în aer, apoi câmpul cu plopi pe drumul Brăilei, în fine, puntea la Oreavu. Puntea se leagănă peste apa uscată, ca și oamenii care trec pe ea fără slujbe, fără nimic. Nici plopii nu mai ţin drumul, ţin moartea. Trenul abia se aude. Și trecuse de semnal, spune Zenofie. L-a dus câteva sute de metri. Lui Vasile îi cam plăcea băutura, asta e, adaugă. Mereu ai spus că n-o să termine bine, mamă.

Urletul umblă pe tabla de la casă. Noaptea, însă, câinele e un mormăit stins, Nebun și vecinu’, să aducă un câine străin!

Cu ochelarii spânzurați din cauza grosimii, Mă vede, spune. Spune până se întunecă. Și fereastra se face poartă și poarta se face drum. Privirea mamei e grea. Din cauza ochelarilor, mai bine nu îi comandam. A durat o vară. Opticiana a înlocuit rama o dată, de două și de trei ori, Acum o să țină. A ținut, fiecare, până seara. Şi stă în ochelarii ăştia, stă departe.

— Să vorbim, mamă.

— Despre ce să vorbim!? Afară ce-i pe bătătură? Parcă-i zăpadă.

— Nu, mamă, așa mi se pare și mie.

Zenofie se mai uită o dată pe geam, Zici că-i zăpadă afară. Da, da, așa e. Zău că-i zăpadă. Eu știu!?

Deodată, lătratul nu mai e. Zenofie se uită la drum.

Casa lui Meiroşu stă peste noi cu mormintele în ea. Când pleci, întreabă, Stau până duminică seara, mamă. Nu până luni?