Translation of the novel © 2013 by Georges Simenon Limited, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4114-7

ISBN PDF: 978-973-46-4115-4

ISBN print: 978-973-46-3939-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Ron Harvey/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

Era o lună mai dintre acelea excepţionale, cum avem ocazia să trăim doar de două-trei ori în viaţă şi care au luminozitatea, gustul şi parfumul amintirilor din copilărie. Maigret îi spunea „o lună mai de sărbătoare”, pentru că îi amintea de prima împărtăşanie şi de întîia primăvară petrecută la Paris, cînd totul era nou şi minunat pentru el.

Pe stradă, în autobuz, la birou, i se întîmpla să cadă pe gînduri, frapat de un sunet îndepărtat, de o pală de vînt călduţ, de pata albă a unui bluze de femeie, care îl duceau cu douăzeci-treizeci de ani în urmă.

În ajun, cînd să plece la cină la familia Pardon, soţia îl întrebase aproape roşind:

— Nu sînt prea ridicolă, la vîrsta mea, în rochia asta cu flori?

Prietenii lor, soţii Pardon, veniseră cu o inovaţie în seara aceea. În loc să-i invite acasă, îi duseseră pe soţii Maigret într-un mic restaurant de pe bulevardul Montparnasse, unde cinaseră toţi patru la terasă.

Maigret şi soţia lui, fără să spună nimic, schimbaseră priviri complice, pentru că exact acolo, în urmă cu aproape treizeci de ani, luaseră prima lor masă singuri.

— Aveţi tocană de oaie?

Patronii nu mai erau aceiaşi, dar aveau încă tocană de oaie, lămpi strîmbe pe mese, plante verzi în hîrdaie şi vin la carafă.

Erau toţi patru foarte veseli. La cafea, Pardon scosese din buzunar o revistă cu copertă albă.

— Apropo, Maigret… Ştii că scrie despre tine în The Lancet?

Comisarul, care cunoştea după nume celebra şi foarte serioasa revistă medicală engleză, se încruntase.

— Vreau să spun că scrie despre profesia ta în general. Articolul e semnat de un oarecare doctor Richard Fox şi-ţi traduc, mai mult sau mai puţin literal, pasajul care te interesează:

Un psihiatru avizat, bazîndu-se pe cunoştinţele sale ştiinţifice şi pe experienţa sa, este destul de bine plasat ca să înţeleagă oamenii. Totuşi, este posibil, mai ales dacă se lasă influenţat de teorie, să-i înţeleagă mai puţin bine decît un învăţător excepţional, un romancier sau chiar un poliţist.

Vorbiseră un timp despre acest subiect, cînd glumind, cînd pe un ton mai serios. Soţii Maigret făcuseră apoi o parte din drum pe jos, pe străzile învăluite în tăcere.

Comisarul încă nu ştia că fraza medicului londonez avea să-i vină de mai multe ori în minte în zilele următoare, nici că amintirile pe care i le stîrnise această lună perfectă îi vor apărea aproape ca o premoniţie.

Chiar a doua zi, în autobuzul care îl ducea spre Châtelet, i se întîmplă să privească feţele călătorilor cu aceeaşi curiozitate ca atunci cînd abia venise în capitală.

Şi i se părea ciudat că urca scara Poliţiei Judiciare fiind acum comisar-şef, că toţi îl salutau cu respect. Trecuse chiar atît de mult timp de cînd intrase, foarte emoţionat, în acea instituţie ai cărei şefi îi păreau încă fiinţe legendare?

Se simţea uşor şi totodată melancolic. Cu fereastra deschisă, începu să desfacă fără grabă corespondenţa şi îl chemă pe tînărul Lapointe să-i dea instrucţiuni.

În douăzeci şi cinci de ani Sena nu se schimbase, nici ambarcaţiunile care treceau, nici pescarii cu undiţe, care puteau fi văzuţi în aceleaşi locuri, ca şi cum nu s-ar fi mişcat de-acolo.

Trăgînd scurt din pipă, „făcea curăţenie”, cum spunea el, debarasînd biroul de dosarele care se strîngeau stivă, rezolvînd cazuri fără importanţă. Deodată sună telefonul.

— Poţi să vii la mine un moment, Maigret? îl întrebă directorul.

Comisarul se îndreptă, fără să se grăbească, spre biroul şefului celui mare şi, intrînd, rămase în picioare lîngă fereastră.

— Am primit adineauri un telefon ciudat de la Quai d’Orsay. Nu de la ministrul de Externe în persoană, ci de la şeful lui de cabinet. Mi se cere să trimit acolo, foarte urgent, o persoană abilitată să-şi asume responsabilităţi. Exact aşa a spus. „Un inspector?”, am întrebat. „Ar fi bine să fie cineva mai important. E vorba, probabil, de o crimă.”

Cei doi bărbaţi se uitară unul la celălalt cu o urmă de maliţie în privire, pentru că nici unul dintre ei nu simpatiza ministerele, cu atît mai puţin un minister atît de „scorţos” ca acela de Externe.

— M-am gîndit că poate ai vrea să te duci…

— Poate e preferabil…

Directorul luă o hîrtie de pe birou şi i-o întinse lui Maigret.

— Trebuie să întrebi de un oarecare domn Cromières. Te aşteaptă.

— E şeful de cabinet?

— Nu. E persoana care se ocupă de caz.

— Să iau un inspector cu mine?

— Nu ştiu nimic mai mult decît ce ţi-am spus. Oamenilor de-acolo le place să fie misterioşi.

În cele din urmă, Maigret îl luă cu el pe Janvier şi se urcară amîndoi într-un taxi. La Quai d’Orsay au fost îndrumaţi nu spre scara cea mare, ci în fundul curţii, spre o scară îngustă şi nu prea îmbietoare, ca şi cum ar fi fost introduşi prin culise sau pe la intrarea de serviciu. Rătăciră puţin pe culoare, apoi găsiră o sală de aşteptare şi un aprod cu lanţ la gît, indiferent la numele de Maigret, îl puse să completeze o fişă.

În sfîrşit îi conduse într-un birou unde un funcţionar foarte tînăr, pus la patru ace, stătea nemişcat şi tăcut în faţa unei doamne în vîrstă, la fel de impasibilă ca el. Lăsau impresia că aşteaptă aşa de mult timp, probabil de la telefonul dat de cei de la Quai d’Orsay la Poliţia Judiciară.

— Comisarul Maigret?

Maigret îl prezentă pe Janvier, căruia tînărul îi aruncă doar o privire absentă.

— Neştiind despre ce este vorba, i-am cerut unui inspector să mă însoţească, pentru orice eventualitate…

— Luaţi loc.

Cromières ţinea înainte de orice să-şi dea un aer important şi în felul lui de-a vorbi se simţea o condescendenţă tipică Externelor.

— Dacă Quai s-a adresat direct Poliţiei Judiciare…

Pronunţa cuvîntul „Quai” ca şi cum ar fi fost vorba de o instituţie sacrosanctă.

— …a făcut-o, domnule comisar, pentru că ne aflăm în faţa unui caz destul de aparte…

În timp ce-l privea, Maigret o observa şi pe bătrînă, care trebuie să fi fost tare de-o ureche, pentru că întindea gîtul să audă mai bine, cu capul înclinat, atentă la mişcările buzelor.

— Domnişoara…

Cromières consultă o fişă de pe birou.

— Domnişoara Larrieu este slujnica sau menajera unuia dintre foştii noştri ambasadori dintre cei mai demni, contele de Saint-Hilaire, de care aţi auzit cu siguranţă…

Maigret îşi amintea numele pentru că îl citise în ziare, dar i se părea că asta se întîmplase cu mult timp în urmă.

— De cînd a ieşit la pensie, în urmă cu vreo doisprezece ani, contele de Saint-Hilaire locuia la Paris, în apartamentul său de pe strada Saint-Dominique. În această dimineaţă, domnişoara Larrieu s-a prezentat aici la opt şi jumătate şi a trebuit să aştepte ceva timp pînă să discute cu un funcţionar cu răspundere.

Maigret îşi imagina birourile pustii la opt şi jumătate dimineaţa şi pe bătrînă nemişcată în anticameră, cu privirea aţintită spre uşă.

— Domnişoara Larrieu este în serviciul contelui de Saint-Hilaire de mai bine de patruzeci de ani.

— Patruzeci şi şase, îl corectă ea.

— Bine, patruzeci şi şase. L-a urmat la diferite posturi şi se ocupa de casa lui. În ultimii doisprezece ani a locuit împreună cu ambasadorul în apartamentul de pe strada Saint-Dominique. Acolo, în această dimineaţă, după ce a găsit gol dormitorul unde îi ducea micul dejun, l-a descoperit pe conte mort în biroul lui.

Bătrîna se uita rînd pe rînd la bărbaţi cu ochi vioi, scrutători şi neîncrezători.

— După spusele ei, Saint-Hilaire ar fi fost ţinta unui glonţ sau a mai multora.

— N-a anunţat poliţia?

Tînărul blond luă un aer arogant.

— Vă înţeleg mirarea. Nu uitaţi că domnişoara Larrieu a trăit o mare parte din viaţă în lumea diplomatică. Deşi contele nu mai era în activitate, s-a gîndit că în cariera diplomatică există anumite reguli de discreţie…

Maigret îi făcu cu ochiul lui Janvier.

— Nu i-a trecut prin minte nici să cheme un medic?

— Se pare că decesul contelui era cît se poate de evident.

— Cine e acum în apartamentul de pe strada Saint-Dominique?

— Nimeni. Domnişoara Larrieu a venit direct aici. Ca să evităm orice echivoc şi pierderea de timp, sînt autorizat să vă spun că fostul nostru ambasador, contele de Saint-Hilaire, nu deţinea nici un secret de stat şi nu trebuie căutată o cauză politică a morţii sale. Prudenţa extremă e totuşi indispensabilă. Cînd e vorba de un om important, mai ales dacă a avut o carieră diplomatică, ziarele sînt foarte înclinate să dea mare răsunet cazului şi să emită ipotezele cele mai neverosimile.

Tînărul se ridică.

— Acum, dacă vreţi, vom merge acolo.

— Şi dumneata? întrebă Maigret pe un ton nevinovat.

— Nu vă fie teamă. N-am intenţia să intervin în anchetă. Vă însoţesc ca să mă asigur că nu există la faţa locului ceva care să ne pună într-o situaţie stingheritoare.

Bătrîna se ridicase şi ea. Coborîră scara toţi patru.

— Ar fi mai bine să luăm un taxi, e mai discret decît o limuzină de la Quai…

Drumul era ridicol de scurt. Maşina opri dinaintea unui imobil impozant de la sfîrşitul secolului al XVIII-lea, în faţa căruia nu erau adunaţi oameni, nu se vedea nici un curios. Sub bolta de la intrare era răcoare şi, în ceea ce semăna mai curînd cu un salon decît cu o lojă, se zărea un portar în uniformă la fel de impozant ca aprodul de la minister.

Urcară patru trepte, în stînga. Ascensorul era nemişcat într-un hol de marmură de culoare închisă. Bătrîna scoase o cheie din geantă şi descuie o uşă de nuc.

— Pe aici…

Îi conduse, de-a lungul unui culoar, pînă la o încăpere care trebuie să fi dat spre curte, dar unde obloanele erau închise şi perdelele, trase. Domnişoara Larrieu răsuci comutatorul electric şi, la picioarele unui birou de acaju, zăriră un cadavru întins pe covorul roşu.

Cei trei bărbaţi îşi scoaseră pălăriile cu acelaşi gest, în timp ce bătrîna îi privea cu un fel de sfidare.

„Ce v-am spus?”, părea să mormăie ea.

Într-adevăr, nu era nevoie să te apleci ca să-ţi dai seama că omul era mort de-a binelea. Un glonţ îi intrase prin ochiul drept, spărgînd cutia craniană, şi, dacă era să te iei după halatul de casă din catifea neagră sfîşiat şi după petele de sînge, alte gloanţe nimeriseră corpul în mai multe locuri.

Domnul Cromières se apropie primul de birou.

— Vedeţi? Se pare că făcea corecturi…

— Scria o carte?

— Memoriile. Două volume au apărut deja. Ar fi ridicol să căutăm în ele cauza morţii sale, pentru că Saint-Hilaire era cel mai discret dintre oameni şi memoriile aveau o turnură mai mult literară şi pitorească decît politică.

Cromières înşira cuvinte, se asculta vorbind şi Maigret începea să se enerveze. Stăteau toţi patru acolo, într-o încăpere cu obloanele închise, la zece dimineaţa, în timp ce afară soarele strălucea, uitîndu-se la un bătrîn contorsionat şi plin de sînge.

— Presupun că asta priveşte totuşi Parchetul, mormăi ironic comisarul.

Pe birou se afla un telefon, dar preferă să nu-l atingă.

— Janvier, sună de la portar. Anunţă Parchetul şi comisariatul de cartier.

Bătrîna se uita pe rînd la fiecare, ca şi cum ar fi avut misiunea să-i supravegheze. Avea o privire dură, lipsită de simpatie, de căldură umană.

— Ce faci? interveni Maigret văzînd că bărbatul de la Quai d’Orsay deschidea uşile unei biblioteci.

— Arunc o privire…

Şi adăugă cu o siguranţă dezagreabilă la un tînăr de vîrsta lui:

— Rolul meu este să mă asigur, totuşi, că nu există aici documente a căror divulgare ar fi neoportună…

Era chiar atît de tînăr precum părea? Din ce serviciu făcea parte? Fără să aştepte încuviinţarea comisarului, examina conţinutul bibliotecii, deschidea dosare pe care le punea la loc unul după altul.

În acest timp, Maigret se plimba prin încăpere agasat, prost dispus.

Cromières trecea la celelalte mobile, la sertare, iar bătrîna stătea tot în picioare, lîngă uşă, cu pălăria pe cap şi geanta în mînă.

— Vreţi să mă conduceţi în dormitorul lui?

Ea o luă înaintea bărbatului de la Quai d’Orsay, în timp ce Maigret rămase în birou, unde Janvier reveni curînd.

— Unde sînt?

— În dormitor…

— Ce facem?

— Deocamdată, nimic. Aştept ca acest domn să binevoiască să elibereze locul.

Dar nu numai el îl irita pe comisar. Maigret era deranjat şi de felul în care se prezenta cazul şi, poate, mai ales de mediul prea puţin familiar în care intrase pe neaşteptate.

— Comisarul de cartier soseşte în cîteva minute.

— I-ai spus despre ce este vorba?

— I-am spus doar să aducă un medic.

— Ai telefonat la Identitatea Judiciară?

— Moers se pune chiar acum în mişcare împreună cu oamenii lui.

— Şi Parchetul?

— Şi.

Biroul era spaţios, confortabil. Chiar dacă nu avea nimic solemn, se simţea un rafinament care îl frapase pe comisar de cînd intrase. Fiecare mobilă, fiecare lucru erau frumoase în sine. Iar bătrînul, pe covor, cu partea de sus a capului aproape smulsă, păstra, în acest cadru, o mare distincţie.

În sfîrşit Cromières reveni, urmat de bătrîna menajeră.

— Cred că nu mai am ce să fac aici. Încă o dată vă recomand prudenţă şi discreţie. Nu poate să fie vorba de o sinucidere, pentru că în încăpere nu e nici o armă. Sîntem de acord în privinţa asta? Vă las să descoperiţi dacă s-a furat ceva. Oricum, ar fi neplăcut ca presa să facă vîlvă în jurul acestui caz…

Maigret îl privea în tăcere.

— O să vă telefonez, dacă n-aveţi nimic împotrivă, ca să aflu noutăţile, continuă tînărul. E posibil să aveţi nevoie de informaţii şi, atunci, mă puteţi contacta.

— Mulţumesc.

— Într-o comodă din dormitor veţi găsi chiar mai multe scrisori, care vă vor mira cu siguranţă. E o poveste veche, pe care toţi o cunosc la Quai d’Orsay şi care nu are nici o legătură cu crima.

Şi plecă cu regret.

— Contez pe dumneavoastră.

Bătrîna Larrieu îl urmă ca să închidă uşa şi se întoarse după cîteva clipe, fără pălărie şi fără geantă. Nu venea să se pună la dispoziţia comisarului, ci mai curînd să-i supravegheze pe cei doi.

— Dormiţi în apartament?

În momentul în care Maigret vorbise, ea se uita în altă parte şi păru să nu audă. Comisarul repetă atunci întrebarea mai tare. De data asta bătrîna înclină capul cu urechea sănătoasă spre el.

— Da. Am o cameră mică în spatele bucătăriei.

— Mai sînt servitori?

— Nu, nu aici.

— Faceţi curat şi gătiţi?

— Da.

— Ce vîrstă aveţi?

— Şaptezeci şi trei.

— Şi contele de Saint-Hilaire?

— Şaptezeci şi şapte.

— La ce oră l-aţi părăsit ieri-seară?

— Pe la zece.

— Se afla în acest birou?

— Da.

— Nu aştepta pe nimeni?

— Nu mi-a spus.

— Primea uneori vizitatori seara?

— Pe nepotul lui.

— Unde locuieşte nepotul lui?

— Pe strada Jacob. Se ocupă de antichităţi.

— Îl cheamă tot Saint-Hilaire?

— Nu. E fiul surorii sale, domnule. Îl cheamă Mazeron.

— Notezi, Janvier? În dimineaţa asta, cînd aţi găsit cadavrul… În dimineaţa asta l-aţi găsit, nu-i aşa?

— Da, la ora opt.

— Nu v-a trecut prin minte să-l sunaţi pe domnul Mazeron?

— Nu.

— De ce?

Bătrîna nu răspunse. Avea ochii ficşi ca ai unor păsări şi, tot ca unor păsări, i se întîmpla să rămînă într-un singur picior.

— Nu-l simpatizaţi?

— Pe cine?

— Pe domnul Mazeron.

— Nu mă priveşte.

Maigret ştia acum că o va scoate greu la capăt cu ea.

— Ce nu vă priveşte?

— Treburile de familie.

— Nepotul nu se înţelegea bine cu unchiul?

— N-am spus asta.

— Se înţelegeau bine?

— Nu ştiu.

— Ce-aţi făcut ieri la ora zece seara?

— M-am dus la culcare.

— La ce oră v-aţi sculat?

— La şase, ca de obicei.

— Şi n-aţi pus piciorul în această încăpere?

— N-aveam nimic de făcut aici.

— Uşa era închisă?

— Dacă ar fi fost deschisă, aş fi remarcat imediat că se întîmplase ceva.

— De ce?

— Pentru că lumina rămăsese aprinsă.

— Ca acum?

— Nu. Plafoniera nu era aprinsă, numai lampa de pe birou şi cea cu picior din colţ.

— Ce-aţi făcut la ora şase?

— Întîi, toaleta.

— Pe urmă?

— Am făcut curat în bucătărie şi m-am dus să cumpăr cornuri.

— Apartamentul a rămas pustiu în tot acest timp?

— Ca în fiecare dimineaţă.

— Apoi?

— Am făcut cafeaua, am mîncat şi m-am îndreptat spre dormitor cu tava.

— Patul era desfăcut?

— Nu.

— Era dezordine?

— Nu.

— Ieri-seară, cînd l-aţi părăsit, contele purta acest halat de casă negru?

— Ca în fiecare seară cînd nu ieşea.

— Ieşea des?

— Îi plăcea mult să meargă la cinematograf.

— Primea prieteni?

— Aproape niciodată. Din cînd în cînd se ducea să ia masa de prînz în oraş.

— Cunoaşteţi numele celor cu care se întîlnea?

— Nu mă priveşte.

Chiar atunci se auzi soneria de la uşă. Era comisarul de cartier, însoţit de secretar. Se uită la birou cu surprindere, apoi la bătrînă şi în sfîrşit la Maigret, cu care dădu mîna.

— Cum se face că aţi ajuns aici înaintea noastră? Ea v-a telefonat?

— Nici vorbă. S-a dus la Quai d’Orsay. Cunoşti victima?

— Un fost ambasador, nu-i aşa? Îl cunosc după nume şi din vedere. Se plimba prin cartier în fiecare dimineaţă. Cine a făcut asta?

— Încă nu se ştie nimic. Aştept Parchetul.

— Medicul soseşte imediat…

Nimeni nu atingea mobilele, nici obiectele. Domnea o stînjeneală ciudată şi sosirea medicului aduse o uşurare vizibilă. Acesta fluieră uşor aplecîndu-se asupra cadavrului.

— Presupun că nu pot să-l întorc înainte de sosirea fotografilor.

— Nu-l atingeţi… Puteţi să ne spuneţi cu aproximaţie ora decesului?

— A trecut ceva timp… La prima vedere, aş zice vreo zece ore. E ciudat…

— Ce e ciudat?

În genunchi, medicul examina cadavrul mai de aproape.

— Nu ştiu ce-o să zică medicul legist. Eu n-aş fi însă surprins ca primul glonţ să-l fi ucis pe loc şi, cu toate astea, asasinul să fi continuat să tragă. Dar e numai o ipoteză.

În mai puţin de cinci minute apartamentul se umplu de oameni. Primii au venit cei de la Parchet, adică substitutul Pasquier şi un judecător de instrucţie pe care Maigret nu-l cunoştea prea bine, Urbain de Chézaud.

Îi însoţea doctorul Tudelle, succesorul doctorului Paul. Aproape imediat a urmat o invazie a specialiştilor de la Identitatea Judiciară, cu aparatele lor incomode.

— Cine a găsit cadavrul?

— Menajera.

Maigret o arătă pe bătrîna care, fără vreo emoţie aparentă, continua să supravegheze mişcările tuturor.

— Aţi interogat-o?

— Încă nu. Doar am schimbat cîteva vorbe.

— Ştie ceva?

— În orice caz, dacă ştie, nu va fi uşor s-o facem să vorbească.

Şi le spuse tărăşenia cu Ministerul de Externe.

— S-a furat ceva?

— Nu, la prima vedere. Aştept ca Identitatea Judiciară să-şi termine treaba ca să verific.

— Are familie?

— Un nepot.

— A fost anunţat?

— Nu încă. În timp ce oamenii mei lucrează, am de gînd să mă duc chiar eu să-l anunţ. Locuieşte la doi paşi de-aici, pe strada Jacob.

Maigret i-ar fi putut telefona negustorului de antichităţi pentru a-l ruga să vină acolo, dar prefera să-l întîlnească în mediul lui de viaţă.

— Dacă nu mai aveţi nevoie de mine, plec chiar acum. Tu, Janvier, rămîi aici…

Se întoarse cu uşurare la lumina zilei, la petele de soare de sub copacii de pe bulevardul Saint-Germain. Aerul era călduţ, femeile se îmbrăcaseră în rochii albe şi o stropitoare municipală uda încet jumătate de şosea.

Găsi uşor strada Jacob şi prăvălia negustorului de antichităţi, unde în una dintre vitrine erau numai arme vechi, îndeosebi săbii. Deschise uşa, făcînd astfel să sune clopoţelul, şi trecură două-trei minute pînă cînd un bărbat ieşi din umbră.

Din moment ce unchiul avea şaptezeci şi şapte de ani, Maigret nu se putea aştepta ca nepotul să fie un tinerel. Totuşi constată cu surprindere că se afla în faţa unui fel de bătrîn.

— Ce doriţi?

Avea o faţă lungă şi palidă, sprîncene stufoase, era aproape chel şi hainele foarte largi îl făceau să pară mai slab decît era.

— Sînteţi domnul Mazeron?

— Da, Alain Mazeron.

În prăvălie erau şi alte arme – muschete, flinte – şi, în fund de tot, armuri.

— Sînt comisarul Maigret de la Poliţia Judiciară.

Sprîncenele i se uniră. Mazeron încerca să înţeleagă.

— Sînteţi, nu-i aşa, nepotul contelui de Saint-Hilaire?

— Da, e unchiul meu. De ce?

— Cînd l-aţi văzut ultima dată?

Răspunse fără să ezite:

— Alaltăieri.

— Aveţi familie?

— Sînt căsătorit şi am copii.

— Cînd l-aţi văzut alaltăieri, unchiul dumneavoastră vi s-a părut într-o stare normală?

— Da. Chiar era vesel. De ce mă întrebaţi?

— Pentru că a murit.

Maigret regăsi în ochii interlocutorului său aceeaşi neîncredere ca şi într-ai guvernantei.

— A avut un accident?

— Într-un fel…

— Ce vreţi să spuneţi?

— Că a fost omorît noaptea trecută, în biroul lui, de cineva care a tras mai multe gloanţe de revolver sau de pistol automat.

Faţa negustorului de antichităţi exprima scepticismul.

— Ştiţi să fi avut duşmani?

— Nu… Bineînţeles că nu…

Dacă Mazeron s-ar fi mulţumit să zică „nu”, nu i-ar fi atras atenţia lui Maigret. Acest „bineînţeles că nu”, care venea aproape ca o corectură, îl făcu pe comisar să ciulească urechea.

— Aveţi idee cine ar fi avut de cîştigat din moartea unchiului dumneavoastră?

— Nu… Nu era nimic de cîştigat…

— Avea avere?

— Una destul de mică. Trăia mai ales din pensie.

— Venea uneori aici?

— Uneori…

— La dejun sau la cina în familie?

Mazeron părea distrat, răspundea din vîrful buzelor, ca şi cum s-ar fi gîndit la altceva.

— Nu… Mai curînd dimineaţa, cînd îşi făcea plimbarea.

— Intra să schimbaţi o vorbă?

— Exact. Intra, se aşeza un moment…

— Îl vizitaţi acasă?

— Din cînd în cînd…

— Cu familia?

— Nu…

— Mi-aţi spus că aveţi copii?

— Doi… Două fete…

— Locuiţi în acest imobil?

— La etajul întîi… Una dintre fiicele mele, cea mare, este în Anglia. A doua, Marcelle, locuieşte cu mama ei…

— Nu staţi cu soţia?

— Nu, de cîţiva ani.

— Sînteţi divorţaţi?

— Nu… E complicat… Nu vreţi să mergem la unchiul meu?

Se duse să-şi ia pălăria din semiobscuritatea care domnea în fundul prăvăliei, agăţă pe uşă o tăbliţă care anunţa că lipsea, încuie şi îl urmă pe Maigret pe trotuar.

— Ştiţi cum s-a întîmplat? întrebă el.

Se vedea că era preocupat, tracasat.

— Nu ştiu aproape nimic.

— S-a furat ceva?

— Nu cred. Nu s-a constatat dezordine în apartament.

— Jaquette ce zice?

— Vă referiţi la menajeră?

— Da… Aşa o cheamă… Nu ştiu dacă acesta e chiar numele ei din acte, dar aşa i-am spus întotdeauna…

— N-o simpatizaţi?

— De ce mă întrebaţi?

— Pentru că ea nu pare să vă simpatizeze.

— Nu ţine decît la unchiul meu. Dacă ar fi depins numai de ea, nimeni n-ar fi călcat vreodată în apartament.

— Credeţi că ar fi fost în stare să-l ucidă?

— Să-l ucidă, ea?

Se vedea bine că asta i se părea o idee ciudată. Şi totuşi, după un moment, murmură:

— Nu!... Nu e cu putinţă…

— Aţi avut o ezitare.

— Din cauza geloziei ei…

— Vreţi să spuneţi că-l iubea?

— N-a fost întotdeauna o femeie bătrînă…

— Credeţi că între ei…

— Probabil… N-aş îndrăzni să jur. Cu un om ca unchiul meu e greu să ştii. Aţi văzut fotografii cu Jaquette cînd era tînără?

— Încă n-am văzut nimic.

— Veţi vedea. Totul e foarte complicat… Mai ales că s-a întîmplat exact în acest moment…

— Ce vreţi să spuneţi?

Alain Mazeron se uită la Maigret cu un soi de agasare, oftă şi zise:

— În fond, văd că nu ştiţi nimic.

— Ce-ar trebui să ştiu?

— Mă întreb şi eu… E o poveste neplăcută. Aţi găsit scrisorile?

— Abia am început ancheta.

— Azi e miercuri, nu?

Maigret dădu din cap.

— Exact ziua înmormîntării…

— Înmormîntarea cui?

— A prinţului de V… Veţi înţelege după ce veţi citi scrisorile.

Cînd ajunseră pe strada Saint-Dominique, maşina Identităţii Judiciare tocmai se îndepărta şi Moers schiţă un salut cu mîna către Maigret.