© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5052-1

ISBN PDF: 978-973-46-5053-8

ISBN print: 978-973-46-4889-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Victor Diaconu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIRCEA DIACONU (n. 24 decembrie 1949) este actor, politician, scriitor şi profesor la Universitatea Naţională de Artă Teatrală şi Cinematografică „Ion Luca Caragiale“ din Bucureşti. A fost directorul Teatrului „Nottara“ până în 2011. A jucat atât în piese de teatru pe scenele naţionale, cât şi în producţii cinematografice celebre, precum De ce trag clopotele, Mitică?, Buletin de Bucureşti, Asfalt Tango, Cum mi-am petrecut sfârşitul lumii, Legături bolnăvicioase sau Filantropica. A mai publicat: Şugubina (1977; ediţia a II-a, Polirom, 2014), La noi, când vine iarna (1980; ediţie nouă, Polirom, 2013; roman tradus în rusă şi germană) şi În Bucureştii de odinioară cu Mircea Diaconu (1998). Volumul său de debut, Şugubina, a fost distins în 1977 cu Premiul Uniunii Scriitorilor din România.

Cuvânt înainte

„Tăticule, cartea asta
mi-a rămas mică…“

Ana

Când eram mic mi-era frică noaptea. Acum mi-e frică ziua. Mi-e frică să contez, să deranjez, să fiu sincer. Aşa cum, în aceeaşi măsură, mi-e teamă că n-am să contez, n-am să deranjez şi am să fiu nesincer.

Iată de ce am făcut rost de un creion cu care încerc să opresc o clipă gândurile şi senzaţiile cu care mă întorc de pe trotuare. Iată de ce mă prefac în fiecare seară că mă-ntreabă cineva ce mai e prin lume şi mă grăbesc să-i răspund şi să-i povestesc despre orice, ca un îndrăgostit în Cişmigiu. Iată de ce fac orice să-mi fiu simpatic, când dau de mine în oglinda în care mă rad.

Ştiu că s-ar cuveni să fiu vesel, să promit o carte plină de învăţăminte, dar nu va fi decât o carte de îndoieli despre ceva care moare în fiecare clipă a naşterii sale. De la primul meu pas pe scenă, actori mult mai mari şi mai în vârstă mi-au spus că totul este cum intri şi cum ieşi din scenă, la mijloc fiind mai puţin important ce se întâmplă. Aveau dreptate, eu n-am prea stat bine cu intrările şi cu ieşirile şi am simţit din plin acest defect. Nici acum n-o să am o intrare şi o ieşire pe măsură, aşa că nu-mi rămâne decât speranţa în suta de pagini de la mijloc…

Sunt perfect conştient de riscul punctului de vedere, care, imediat ce începe să se contureze, vine în contradicţie cu alte puncte de vedere, bine cunoscută fiind lupta dintre ele. Apoi, oricât m-aş strădui, ştiu sigur că voi cădea în capcana cuvintelor, neizbutind să spun exact ceea ce vreau să spun sau nefiind înţeles exact de cititor, care nu doreşte nicidecum să fie deranjat cu opinii bruşte. Aşa că nu mi-aş fi propus să deranjez pe nimeni, dacă n-aş fi descoperit şi eu principiul de funcţionare al amuzamentului. Adică orice amuzament, ca să existe, trebuie să facă rău cuiva. În consecinţă, mie făcându-mi rău foarte multe lucruri – şi mai ales cele care mi se întâmplă chiar mie –, nu mi-a rămas decât şansa amuzamentului. Aplicând principiul în sens invers, ar urma ca eventualul amuzament al cititorului să-mi facă rău tot mie.

Îmi închipui această carte ca pe un şir de desene animate în care personajele se „fărâmă“ şi se recompun la nesfârşit, din atâtea şi atâtea „cucuie“ nerămânând decât eternul optimism. Deci, vorba poetului, orice s-ar întâmpla, „să fim precum ne-am împăca!“.

Vânzător de visuri

De câte ori mă aşez în faţa hârtiei albe, am sentimentul plecării în necunoscut, o dureroasă trecere prin vama nevăzută a subconştientului, şi închid o clipă ochii, străpuns de teama cu care a privit şi Columb – cu care m-am simţit întotdeauna rudă în spaimă şi-n curaj, în încredere şi îndoială.

Dar caii vieţii mele s-au pierdut unul câte unul în beznă de duminici goale, în uriaşe dormitoare de internat, ca nişte cantine de somn sau în cămăruţe de serviciu, pe un pat pliant, în parcuri şi-n trenuri, muncind cu râvnă la ceva care încă n-am înţeles ce este, dar care deja mi-a supt puterea, aşa cum numai nimicul ştie s-o facă. Şi azi, când „semăn tuturor, la umblet şi la port“, îmi strâng doar visurile la piept, căci le-am rămas credincios. De aceea mă aşez pios în faţa oceanului meu alb şi-ncerc să-l cuprind cu teama lui Columb în suflet, aşa cum am plecat de acasă, atunci, demult, cu un geamantan şi o plapumă, în geamantan aveam dulceaţă de cireşe amare, iar în plapumă toate visurile mele de copil.

Am plecat la internatul Şcolii Normale ca să-mi silesc cu râvnă sufletul să-ncapă între coperţile regulamentului. Am făcut-o conştiincios, am fost exemplu, am fost lăudat, dar cu toate aceste torturi, n-am spus nimănui taina mea, căci aşteptam ca pe-o întâlnire de dragoste să se deschidă lacătul dormitorului comun, un lacăt albastru, pe care n-am să-l uit niciodată, şi când, intrând cu toţii, auzeam cum îl încuie pedagogul pe dinăuntru, după coada de la spălător, mă băgam sub plapuma mea roşie şi, încet-încet, mi se luminau chipuri şi întâmplări extraordinare, plecam departe, pe mări, peste munţi, mă îndrăgosteam, sufeream, râdeam, muream, sufletul meu era iarăşi liber.

Am fost peste tot pe unde m-a trimis Columb sau Jules Verne, dar acolo am văzut şi alte lucruri şi am înţeles că toate au fost făcute sau sunt spre a fi înţelese sau descoperite de noi, de fiecare dintre noi, la rândul naşterii sale. Columb, sunt sigur, a făcut-o pentru toţi, dar şi pentru mine, de aceea mă simţeam dator să descopăr la rândul meu America, aveam tot atâta putere şi curaj ca şi dânsul, ştiam sigur că lumea se naşte toată iarăşi cu naşterea fiecăruia dintre noi şi depinde numai de tine dacă o vei putea descoperi şi înţelege în răstimpul şederii. În fiecare dintre noi răsare dragostea, ca şi în sufletul lui Romeo sau Tristan, aceleaşi dureri ne străpung, sub acelaşi cer, nimic nu s-a schimbat de fapt în sufletul omului. Aveam convingerea că Michelangelo a pictat Capela şi pentru mine, iar a nu sta sub ea, într-o dimineaţă de toamnă, mi se părea de neconceput. Eram dator, ca om, să văd şi să iubesc aceste lucruri făcute de oameni şi am văzut şi am aflat o mulţime din ele, acolo, sub plapuma roşie, am stat şi lângă Baptisteriul de la Florenţa, la toate patru porţile, am umblat alături de Macedon şi am plâns când a murit Mihai Viteazul, căci a murit şi pentru mine.

Sub plapuma mea era atâta viaţă şi frumuseţe, încât pot spune că am fost cu adevărat fericit, deşi, cum ieşeam de acolo, auzeam clopoţelul internatului, care disciplinase atâtea generaţii, le netezise pornirile fireşti, de copii zburdalnici, le înăbuşise râsul, pedepsise la timp orice excepţie de la regulament, îi învăţase să nu dorească şi să nu strige, să răspundă numai întrebaţi, să stea în rând oricât, până vine ora de cantină, să nu le fie dor de părinţi decât duminica şi să-i vadă în cadru organizat, să nu vorbească mai mult cu o fată, să nu meargă pe bulevard, tunşi la fel, îmbrăcaţi la fel. Sunt sigur însă că nu numai sub plapuma mea locuiau visuri clandestine, altfel lumea care a urmat ar fi fost tare tristă.

Păstrez şi acum o bucată de pânză roşie din plapuma aceea care m-a salvat de la moarte, căci, deşi caii mi-au fugit unul câte unul, m-am făcut vânzător de visuri şi le vând oricui are nevoie de ele, visuri pe perete, visuri cu cortină, visuri pe hârtie. Şi iată că tot mai mulţi au nevoie de ele şi eu îi duc cu drag la Michelangelo şi la Roma antică, unde am fost de atâtea ori. Apoi sunt unii care nu pot râde şi eu îi ajut, sau uită lucruri esenţiale, precum dragostea, şi eu le reamintesc. Mă simt bine, mă simt util, dar, cât voi mai putea, aş vrea să descopăr şi eu America.

Provincială

Ca urmare a ploilor abundente din ultima vreme, s-a constatat o creştere serioasă a sentimentalismului în sălile de cinematograf, parcuri, stadioane, fondul plastic, topul stărilor sufleteşti deplasându-se evident spre împăcări cu iubita, cu părinţii, cu colegii, cu soarta, lucru care mă îndeamnă să colind cu gândul spre cel care eram eu, într-un sacou de care colegii mei de facultate îşi mai amintesc, desigur, fiind cam singurul. Mă văd seară de seară cu Florin Zamfirescu, cu hrana rece pentru a doua zi pe genunchi, în sala Teatrului „Bulandra“, revăzând pentru a nu ştiu câta oară spectacolele, cu convingerea fermă că asta este viaţa noastră, visul nostru depărtat, aşteptând apoi în umbră până plecau actorii acasă şi urmărindu-i de departe pe stradă, pe Toma Caragiu, pe Victor Rebengiuc sau pe Marin Moraru şi pe Gheorghe Dinică. Ni se părea că merg într-un anumit fel şi le pândeam din umbră reacţiile, apoi plecam la căminul de lângă gară, ne muiam pâinea în apă şi o mâncam cu eugenii, visam să plecăm la Teatrul din Turda şi adormeam cântând romanţe, străbătuţi de-un chip de fată ce ne părăsea, şi până la urmă el se apuca de fumat ca să i se îngroaşe vocea şi nu se mai lăsa nici în ziua de azi, deşi plouă de nu mai văd să scriu. Eram tineri şi ne dădeam cu capul de pereţii lumii să devenim noi înşine, ne iubeam şi ne respectam actorii fără să visăm vreodată c-am putea păşi alături de ei, făceam teatru cu hrană rece şi cu mamele în provincie, de ni se cojeau palmele primăvara, cu grămezi de lucruri sfinte rămase-n munţi, ne purtam viitoarele ulcere prin săli de repetiţii de dimineaţa până seara şi, doamne, ce bine mai era!

Ceea ce mă ţine-n viaţă este că la fel fac şi studenţii de azi, deşi plouă, deşi nu ne respectă, deşi nu le pasă de nimic, deşi vin rar la teatru, deşi nu cântă romanţe şi nu-i părăsesc iubitele.

Şi nici nu mă mir că plouă ca-n Bacovia, că azi iubesc pe toată lumea şi-aş vrea să le vorbesc întruna de tot ce ştiu, de tot ce simt şi nimeni nu mă-ntreabă.

O istorie

„Sunt primul din neamul meu care vede lumea“, scriam eu, cel de 19 ani, student în anul trei, în timp ce, lipit de geamul trenului de Varşovia, număram mesteceni, sate şi gări pustii spre Lvov. Răsărise în mine febra de 37 cu 5, cu care călătoresc şi astăzi sau mâine, când oi avea timp.

Eram, într-adevăr, primul, dar nu vedeam lumea, mergeam numai până la Wrocław, în Polonia, la un festival de teatru experimental pentru care pregătiserăm – câţiva studenţi din anul nostru, adică trei de la regie şi patru de la actorie – un spectacol ciudat, despre care chiar vreau să povestesc la vremea potrivită.

Din gară în gară, după prostul obicei al trenului, am ajuns la Varşovia şi, deşi era noapte, n-am lăsat-o aşa, ci am bătut-o până pe la şapte dimineaţa, aşa cum şi merita acest oraş de culoare închisă, păstrând încă vizibile răni din ultimul război pe care, desigur, nu l-a meritat, am mângâiat străzi cu felinare galbene, luminând un Copernic nepăsător în vântul toamnei lui 1969, care ne înfrigura cu mirosul lui de nord. Dimineaţa, ne-am oprit din frigurat şi ne-am aşezat pe nişte perne albastre, într-un tren de Wrocław.

Era o ploaie măruntă care i se potrivea de minune şi, oricum, stând până seara târziu într-un hol de hotel cu bagajele grămadă, aşteptând să se decidă dacă vom rămâne sau nu în festival – din nu ştiu ce neînţelegere, sosirea noastră nefiind anunţată de acasă în timp util, aşa cum se obişnuieşte, au fost necesare discuţii îndelungate plus telexuri ca să fim admişi –, oricum o altă vreme nu ne-ar fi folosit la nimic.

În sfârşit, ne-au eliberat din hol şi ne-au scos afară din oraş, într-o pădure ruginie, unde era un stadion olimpic cu un parc minunat şi câteva camere de oaspeţi. O doamnă în halat albastru cu o grămadă de chei ne-a descuiat cu greu două camere, una mică, în care erau două paturi suprapuse, şi alta cu patru paturi suprapuse. Camerele erau foarte înalte, după forma tribunei de fotbal de deasupra. Am intrat, ne-am aşezat pe paturi, am aşteptat câteva minute nemişcaţi până când doamna a terminat de vorbit în poloneză. Unii dintre noi cred că am adormit înainte ca dânsa să termine cu poloneza.

Dimineaţa m-am trezit primul, că eu nu sunt orăşean, şi am ieşit. Era un soare rece şi frunzele galbene de pe jos păreau cioburile lui. La intrarea stadionului am văzut un mic bufet şi am intrat, deşi nu aveam decât diurna pe o zi şi foamea pe două. Câteva mese şi un barman, dar foarte curat. Nu ne-am prea înţeles, până mi-am adus aminte că amândoi facem parte din Pactul de la Varşovia, aşa că ne-am înţeles în rusă. „Ceai!“, am spus, iar el, vesel, mi-a servit un pahar cu un lichid fierbinte şi incolor. Spun asta pentru că, în viaţa mea de până atunci, ceaiul era întotdeauna colorat, şi când îl făcea mama pentru că eram bolnav, şi când îl mâncam cu pâine şi marmeladă la internatul liceului.

Am fost o vreme derutat, dar fiindcă eram în altă ţară, totul era posibil, aşa că am sorbit cu încredere acea apă caldă care trebuia să fie ceai şi să-mi astâmpere foamea. Am îndulcit-o şi am continuat. Norocul meu că tocmai atunci a mai intrat cineva, a cerut tot ceai şi m-am uitat la el să văd dacă lui îi plăcea. Omul a desfăcut pliculeţul de ceai de pe masă, aşa cum de atunci încoace fac şi eu, şi totul s-a terminat cu bine.

Îmi cer scuze pentru aceste amănunte strict personale, dar cu toţii eram atunci nişte băieţi teribil de necopţi, Dan Micu, cunoscutul regizor de mai târziu, nu-şi lăsase încă barbă şi-mi pare enorm de rău că nu mă pot lansa în zona adolescentină a turneului nostru, sufăr că nu pot spune nimic despre halatul de casă al lui Gelu Colceag, de asemenea cunoscut mai târziu, pe atunci slăbuţ şi cu un succes teribil. Nici măcar cum cântam romanţe patru kilometri, că noaptea tramvaiul 6 care ne aducea la stadion nu venea decât dimineaţa, aşa că noi cântam şi, dimineaţa, eu mă trezeam tot cântând, exact de la nota la care adormisem.

În rest, vedeam teatru şi mâncam la o cantină, lângă o biserică, aşteptându-ne rândul să jucăm şi noi. Eram programaţi în a doua săptămână, joi la ora 23 şi 50 de minute, lucru care sper că vă miră. Şi mai am ceva care o să vă mire: jucam într-o sală de dans. Între timp însă, aşa cum spuneam, vedeam teatru şi ne tot duceam într-o clădire care era un fel de sediu al festivalului. În hol era o tablă neagră pe care erau scrise cu cretă primele şase trupe într-o ordine valorică, stabilită de conferinţe de presă şi de două reviste de festival, una în limba poloneză, alta în limba engleză. Incontestabila vedetă a acelei table şi de fapt a întregului festival era trupa americană „Bread and Puppet“, în plină epocă hippy, venită cu copii cu tot, copii blonzi şi la fel de lipsiţi de prejudecăţi ca şi părinţii lor, adunând dopuri, capace şi etichete de printre picioarele celor din restaurante. Cu adevărat însă ne-a impresionat, ba chiar ne-a marcat pentru totdeauna, spectacolul acestei trupe care folosea orice mijloace spre a „nu demonstra nimic“, dar cu o frumuseţe şi o generozitate cuceritoare, fragmente biblice de cea mai bună calitate umană, revoltă socială standard proslăvind întoarcerea la natură, o montare absolut grandioasă, comportându-se pe scenă şi în sală ca într-o piaţă oarecare aflată întâmplător în calea lor, cei care prin frumuseţe vor să purifice lumea născută atât de demult şi moartă atât de devreme.

Am plecat tăcuţi, noi cei de 19 ani, şi vom ţine minte toată viaţa noastră de artişti acea seară utopică. De fapt, vorbeam despre tabla neagră pe care figurau, după americani, câteva trupe franceze, olandeze, sovietice, foarte bune. Era şi un restaurant acolo, şi sala de întruniri, dar n-am intrat niciodată în ele.

În preziua spectacolului nostru am alergat pe stadion, am făcut antrenament în toată puterea cuvântului, am dormit bine, ne-am încălzit glasurile şi ne-am dus la sala de dans. Am aranjat cele două sute de scaune, făcând un fel de amfiteatru, am montat trei paravane în fundul spaţiului de joc şi ne-am ascuns după ele, până a intrat publicul. La o primă repetiţie cu două-trei ore înainte, cineva avusese ideea să chemăm elevii unui liceu din apropiere. Veniseră vreo sută, dar nu cred că le-a plăcut prea tare ce făceam noi.

Seara însă – sau mai bine zis noaptea –, sala dădea pe dinafară, probabil datorită faimei pe care teatrul românesc mare o avea deja în lume. După o linişte lungă, unul dintre noi a început să bată uşor într-o tobă mare şi am ieşit toţi de după paravane, într-un fel de dans ciudat, cu măşti ţărăneşti din Moldova, şi dansul creştea, fără să înflorească, precum o bătaie de inimă pornită acum două mii de ani, şi aşa am ţinut-o până la sfârşit, povestindu-le cu măşti, dansuri şi cântece cum arată naşterea, viaţa şi moartea pe la noi. Iar ei au simţit-o ca şi noi, cei care, având 19 ani, puteam să facem aşa ceva cu credinţă, fără limite, ca un atac. În seara aceea am învins şi toată sala ne-a aplaudat frenetic; şi bine că n-am fost singur acolo, am martori deci, şi nu mi-e ruşine să spun că, deşi eram nişte bieţi studenţi, am funcţionat ca un moment important ce ar fi meritat mai mult decât nimic din partea celor care, acasă, scriu prin ziare.

Abia a treia zi am fost importanţi, comentaţi, întrebaţi şi recunoscuţi peste tot, iar a patra zi am apărut pe tabla neagră, chiar alături de „Bread and Puppet“, ceea ce nu era puţin. Lucrurile au devenit însă şi mai complicate în clipa în care ni s-a oferit spectacolul de închidere a festivalului, pe care l-am jucat la aceeaşi oră, după care a urmat un mare banchet, la masa din centru aflându-ne noi, zburându-ne pe lângă urechi numai limbi străine, zâmbete şi flori. Dar colacul s-a aşezat definitiv peste pupăză când au venit la noi câţiva dintre organizatori şi, după lungi încercări, am înţeles că eram invitaţi să plecăm chiar în acea noapte la Gdańsk, să jucăm şi acolo câteva zile. Acest accident ni s-a întâmplat numai nouă, celelalte trupe plecând acasă. Sar special peste drumul spre gară, în care eu mergeam înaintea celorlalţi şi, văzând o biată hârtie alungată de vânt, am cedat instinctului şi am ridicat-o, spre marea surprindere a colegilor care au înţeles înaintea mea că era o bancnotă de o sută de zloţi. În gară am cumpărat cârnaţi, pâine şi bere de toată suta şi nimeni nu mai era ca noi.

De prisos să spun că-n tot acest timp am avut 37 cu 5, ba când am coborât la Gdańsk cred că aveam mai mult din cauza apropierii de Marea Baltică, aşezată la o distanţă mult prea mare de comuna Vlădeşti, judeţul Argeş.

Ne aşteptau cu flori în gară, păreau că ştiu totul despre noi, ne-au dus la Sopot şi ne-au dat nişte camere într-o vilă aflată la marginea unei păduri de toamnă, scăldată în soare căzut pieziş, cu poteci care duceau toate la mare, ieşind brusc din pădure pe plaja pustie. În jurul meu cădeau pescăruşii şi tatăl meu cel crunt îmi zâmbea, mulţumit de mine.

Am jucat, a fost bine, ne-am folosit toate nopţile şi toate zilele, apoi ne-am urcat într-un vagon de clasa a doua ca să mergem de la Marea Baltică acasă. În seara aceea cred că a venit brusc iarna şi am avut senzaţia, tot drumul, adică patru zile şi patru nopţi, că venea după noi. Am dormit puţin şi, când m-am trezit, în toiul nopţii, mi-am dat seama că am doar trei felii de pâine până acasă, e adevărat că măzgălite cu ceva muştar de la cârnaţi, şi am hotărât să mănânc una pe zi. Am mers până seara următoare şi ne-am oprit la Varşovia să schimbăm trenul.

Ne-am plimbat prin oraş la întâmplare câteva ore, nu-mi era decât frig şi foame, apoi iar până seara următoare la Praga, care pe acolo, în jurul gării, nu mi s-a părut frumoasă. Un coleg care mai avea ceva bani la el a luat o bere în gară şi mi-a dat şi mie o gură. Nu mai băusem niciodată bere, dar trebuia să mai pun câte ceva în burta care-mi ghiorăia mai ales când era linişte în vagon.

Am băut, era amară şi nu-nţelegeam de ce o beau atâţia oameni, iar paharul era din hârtie, şi nici asta nu mai văzusem, dar aşa e când călătoreşti şi când îmbătrâneşti, afli mereu lucruri noi. Ultima felie de pâine în ultima dimineaţă la Budapesta. Vântul îmi tăia faţa, stam în faţa gării şi nu-mi mai venea să vizitez nimic! Trei colegi m-au luat însă cu ei, Gelu avea o verişoară în oraş şi zicea că ne-o da ceva de mâncat. Aşa a şi fost, cât am stat într-un parc, colegul a urcat într-un bloc şi, după o vreme, s-a întors cu o felie de pâine neagră unsă cu untură şi dată cu boia. Adăugaţi şi frigul şi vă daţi seama cum ne usturau şi buzele, şi burţile. Se pare că avea un copil mic şi nu ne putea primi în casă. Deodată, un alt coleg, Gabi, ne-a spus că mama lui e doctoriţă şi lucrează pe-acolo, dar vine numai seara, şi că stă în gazdă la cineva, undeva în Budapesta, ştie strada şi numărul, dar nu ştie unde e. Ca să nu îngheţăm, am pornit pe străzi, am mai întrebat şi am găsit o casă cu curte, foarte cochetă. Am sunat. Poarta era încuiată. Stăm până vine mama ta, a zis Gelu, şi tot el, că era cel mai îndrăzneţ dintre noi, a început să caute pe sub poartă, ca să sărim poarta, măcar să stăm în curte ca oamenii. Când nu era nimeni pe stradă, am sărit şi apoi ne-am făcut că stăm şi noi în curte la aer, deşi pe vântul şi pe frigul ăla era aiurea. Nu mai ştiu care, dar nu eu, că eu eram aproape adormit, a găsit o cheie sub ştergătorul de la uşă, a încercat-o şi, n-o să mă credeţi, aia era. E groaznic ce-am făcut apoi, dar nu ne-am gândit la nimic, voiam şi noi într-o casă de om, şi vă rog să mă credeţi că era chiar o casă de om plăcută, cu o masă mare în sufragerie, cu scaune nu ştiu ce stil, dar sigur erau stil, unde ne-am aşezat. Gabi a deschis frigiderul, a luat câte ceva de pe acolo şi cu ele în gură ne-a găsit proprietarul când a intrat peste noi… Nu-mi amintesc prea bine ce-a mai fost, doar că Gabi i-a spus ceva în ungureşte şi el chiar era om, a râs de s-a prăpădit, ne-a pus în faţă pe masa stil mâncare, habar nu am ce, mâncam orice se putea mânca. Şi aşa am dus-o până a venit şi mama lui Gabi şi, spre seară, ne-au dat pungi cu mâncare şi portocale, care la noi acasă nu existau, şi ne-am dus la gară cu un tramvai în care ne-am mirat că era cald, ceea ce iarăşi nu mai văzusem la tramvaiele noastre. Era seară când ne-am urcat în tren. Ceilalţi colegi erau livizi, le-am povestit, le-am dat şi lor să mănânce, iar după ce a trecut vama am adormit; şi credeţi-mă, când am deschis ochii am văzut crucea Caraimanului şi Bucegii… nu cred că mi s-a părut ceva mai frumos vreodată, şi în câteva ore eram în Gara de Nord. M-am uitat când e primul tren spre satul meu, am ajuns la mama, le-am dat cadourile, adică o cămaşă groasă lui tata şi o cârpă colorată mamei, şi trei zile am mâncat fără oprire.

Când, în sfârşit, am ajuns la Bucureşti, le-am povestit colegilor, prietenilor şi cam asta a fost totul. Mai târziu, când, într-un seminar, profesorul ne vorbea despre fenomenul „Bread and Puppet“, mi-am amintit de tabla neagră pe care fusesem la acelaşi nivel cu ei, dar nu i-am spus nimic profesorului, pentru că în mod sigur nu scria aşa ceva în cursul lui de istorie a teatrului.