Guy de Maupassant, Nouvelles et contes

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4984-6

ISBN PDF: 978-973-46-4985-3

ISBN print: 978-973-46-4696-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Auguste Renoir (1841-1919), Fete în negru, 1881

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Notă asupra traducerii

La 5 decembrie 2012, la iniţiativa câtorva studenţi ai diferitelor secţii francofone din cadrul Facultăţii de Limbi şi Literaturi Străine a Universităţii din Bucureşti, lua fiinţă, sub egida Departamentului de Limba şi literatura franceză, un cerc studenţesc de traduceri literare.

Cum, la început, lipsa cronică de săli de care suferă facultatea ne obliga ca, după o oră-două, să ne întrerupem şedinţele şi să ne căutăm alt spaţiu de lucru, ideea că cercul nostru este „nomad“ a apărut oarecum natural, ca efect al hazului de necaz. Aşa s-a ajuns la denumirea de astăzi: CeNTraL – Cercul Nomad de Traduceri Literare. Tot aşa a apărut şi ideea folosirii pseudonimului colectiv „O. Cocevnic“.

După un an de existenţă, cercul număra 12 membri fondatori – pe Denisa Boncan, Lucian Buciu, Diana Costea, Patricia Hăbăşescu, Alexandra Holban, Alexandra Irimia, Ştefania Lazăr, Daniela Mirodone, Diana Mistreanu, Alexandra Stătescu, Adelina Vladislav şi pe subsemnatul –, şase membri titulari – pe Elena Andreescu, Lăcrămioara Bâcâilă, Mădălina Bîrcă, Cristina Constantin, Diana Dinică şi Mădălina Spiridon – şi un membru de onoare, pe dl Frédéric Bonnor, lectorul francez de la Facultatea de Limbi şi Literaturi Străine. Între timp, au mai aderat şi alţii.

Încurajaţi de rezultatele întrunirilor noastre, am iniţiat publicarea unui volum din opera mai puţin cunoscută a lui Guy de Maupassant, volum care, mulţumită Editurii Polirom şi îndeosebi directorului său general, dl Silviu Lupescu, vede azi lumina tiparului. De succesul lui – garantat şi de redactarea pe care a asigurat-o, cu desăvârşit profesionalism, dna Mădălina Vatcu – va depinde continuarea activităţii noastre. Deocamdată, optimişti, lucrăm la un al doilea proiect…

L. Z.

Buşteanul

Salonul era mic, îmbrăcat în tapiserii groase şi mirosea frumos. În şemineul impunător, focul ardea cu flăcări mari; o singură lampă aşezată pe colţul şemineului îşi împrăştia lumina firavă, umbrită de un abajur din dantelă veche, peste cele două persoane care stăteau de vorbă.

Ea, stăpâna casei, o bătrână cu părul alb, dar dintr-acele bătrâne adorabile a căror piele fără riduri este netedă ca o hârtie fină şi înmiresmată, îmbibată de parfumuri, pătrunsă până-n carne de esenţele fine în care îşi cufundă, de-atâta vreme, epiderma: o bătrână a cărei mână răspândeşte, când i-o săruţi, mirosul plăcut ce-ţi umple nările atunci când deschizi o cutie cu pudră de iris florentin.

El, un prieten de demult, rămas holtei, un prieten de fiecare săptămână, un tovarăş pe drumul vieţii. Nimic mai mult, de altfel.

Încetaseră să mai discute de câteva clipe şi se uitau amândoi la foc, visând la orice, într-o linişte prielnică oamenilor care n-au nevoie să-şi vorbească întruna ca să se simtă bine unul lângă celălalt.

Şi deodată un buştean gros, o buturugă cu rădăcini aprinse, se răsturnă, sări peste suporţi şi, ajuns în odaie, se rostogoli pe covor aruncând jărăgai în jur.

Femeia, ţipând scurt, dădu să fugă, pe când el împinse înapoi în şemineu, cu câteva lovituri de picior, tăciunele imens şi strivi sub talpa cizmei toate scânteile răspândite primprejur.

După ce primejdia trecu, un miros puternic de pârlit umplu salonul; iar bărbatul, aşezându-se din nou în faţa prietenei lui, o privi cu un zâmbet:

— Uite, spuse el arătând către buşteanul pus la loc în cămin, de ce nu m-am însurat niciodată.

Ea îl cercetă mirată, cu acea privire curioasă a femeilor care vor să ştie, cu acea privire a femeilor trecute de prima tinereţe, în care curiozitatea este chibzuită, complicată, adesea răutăcioasă; şi întrebă:

— Cum aşa?

— O! răspunse el, e o poveste întreagă, destul de tristă şi de neplăcută.

Amicii mei de pe vremuri s-au mirat adesea de răceala apărută dintr-odată între mine şi unul dintre cei mai buni prieteni ai mei, pe nume Julien. Nu pricepeau cum de doi oameni atât de apropiaţi, doi inşi nedezlipiţi cum eram noi ajunseseră deodată străini unul faţă de celălalt. Or, iată secretul îndepărtării noastre.

Cândva, el şi cu mine locuiam împreună. Nu ne despărţeam niciodată; iar prietenia care ne lega părea atât de puternică, încât nimic nu ar fi reuşit s-o destrame.

Într-o seară, întorcându-se acasă, îmi dădu de veste că se însoară.

Am simţit că primesc o lovitură drept în piept, de parcă m-ar fi furat sau trădat. Când un prieten se căsătoreşte, s-a isprăvit. Afecţiunea geloasă a unei femei, afecţiunea aceea bănuitoare, neliniştită şi trupească, nu tolerează ataşamentul viguros şi cinstit, acel ataşament spiritual, cordial şi întemeiat pe încredere, dintre doi bărbaţi.

Vezi dumneata, oricâtă iubire i-ar lega unul de celălalt, bărbatul şi femeia sunt mereu deosebiţi ca suflet şi ca minte; rămân doi beligeranţi; fac parte din specii diferite; trebuie să existe întotdeauna un îmblânzitor şi un îmblânzit, un stăpân şi un sclav; când unul, când celălalt; nu sunt niciodată egali. Îşi strâng mâinile, mâinile tremurânde de înfocare; nu şi le strâng niciodată cu acea apăsare onestă care pare să deschidă inimile, să le dezgolească, într-un elan de tandreţe sinceră, puternică şi virilă. Oamenii înţelepţi, în loc să se căsătorească şi să procreeze, drept mângâiere pentru bătrâneţe, nişte copii care îi vor abandona, ar trebui să-şi caute un prieten bun şi statornic şi să îmbătrânească lângă el în acea comuniune de gânduri care nu poate exista decât între doi bărbaţi.

În cele din urmă, prietenul meu Julien s-a însurat. Soţia lui era frumuşică, fermecătoare, o blondină cârlionţată, vioaie şi cu forme pline, care părea să-l adore.

La început, le treceam rar pragul, ca să nu le tulbur tandreţea, simţindu-mă în plus între ei. Totuşi păreau să mă atragă, să mă cheme neîncetat şi să mă îndrăgească.

Încetul cu încetul m-am lăsat sedus de farmecul tihnit al acestui trai în comun; şi cinam adesea la ei; şi adesea, întorcându-mă noaptea acasă, visam să fac la fel ca Julien, să mă însor, căci acum casa mea goală mi se părea foarte tristă.

Ei păreau că se iubesc, erau nedespărţiţi. Or, într-o seară, Julien mi-a scris să vin să cinez cu dânşii. Am mers. „Dragul meu, mi-a zis el, va trebui să plec îndată după masă, pentru o afacere. N-o să mă întorc înainte de ora unsprezece; dar la unsprezece fix voi fi aici. Am contat pe tine să-i ţii companie lui Berthe.“

„De altfel, a fost ideea mea“, a adăugat ea zâmbind.

I-am strâns mâna: „Eşti din cale-afară de drăguţă“. Şi am simţit pe degete o apăsare amicală şi prelungită. Nu i-am dat importanţă. Ne-am aşezat la masă şi, la ora opt, Julien ne părăsea.

Imediat ce a plecat, un soi de stânjeneală s-a strecurat pe neaşteptate între mine şi soţia lui. Nu mai rămăseserăm niciodată singuri şi, în ciuda intimităţii noastre de zi cu zi, ne aflam acum într-o situaţie nouă. Am început să vorbesc despre te miri ce, despre lucruri neînsemnate, din cele cu care umplem tăcerile jenante. Ea nu răspundea nimic – doar stătea în faţa mea, de cealaltă parte a şemineului, cu capul plecat, cu privirea nesigură, cu un picior întins spre foc, pierdută parcă într-o meditaţie spinoasă. După ce mi-am deşertat toate banalităţile, am tăcut. E curios cât de greu găseşti uneori lucruri de spus. Şi apoi, plutea ceva nou în aer, ceva nevăzut, ceva imposibil de exprimat, acel avertisment misterios care te previne că cineva are în privinţa ta intenţii ascunse, bune sau rele.

Tăcerea aceea penibilă a durat un timp. Apoi Berthe mi-a zis: „Pune un buştean pe foc, dragul meu, vezi bine că dă să se stingă“. Am deschis lada cu lemne, aşezată exact ca a dumitale, şi am luat un buştean, cel mai gros buştean, pe care l-am aşezat în piramidă peste celelalte bucăţi de lemn aproape mistuite de foc.

Şi s-a aşternut din nou tăcerea.

După câteva clipe, buşteanul ardea de ne dogorea faţa. Berthe şi-a ridicat spre mine ochii, nişte ochi care mi s-au părut ciudaţi. „Acum e prea cald, a spus ea; să trecem dincoace, pe canapea.“

Şi iată-ne pe canapea.

Deodată, privindu-mă în faţă, mă întreabă: „Ce-ai face dacă o femeie ţi-ar spune că te iubeşte?“.

Am răspuns, descumpănit: „Mai întâi, situaţia nu e de presupus, şi apoi, ar depinde de femeie“.

Atunci a început să râdă, cu un râs sec, nervos, fremătător, un râs fals, ca acelea menite parcă să spargă paharele fine, şi a adăugat:

„Bărbaţii nu sunt niciodată nici îndrăzneţi, nici dibaci“. A tăcut, apoi a urmat:

„Domnule Paul, dumneata ai fost vreodată îndrăgostit?“.

Am recunoscut; da, fusesem îndrăgostit.

„Povesteşte-mi.“

I-am spus o poveste oarecare. Mă asculta cu atenţie, dând semne frecvente de dezaprobare şi de dispreţ; şi deodată: „Nu, habar n-ai. Pentru ca iubirea să fie bună, ar trebui, cred, să-ţi răscolească inima, să-ţi răsucească nervii şi să-ţi tulbure mintea; ar trebui să fie – cum să spun? – primejdioasă, înspăimântătoare chiar, aproape nelegiuită, aproape profanatoare, să fie un fel de trădare; vreau să spun că iubirea are nevoie să rupă obstacole sacre, legi, legături frăţeşti; când iubirea e liniştită, uşoară, lipsită de pericole, legală, mai este iubire?“.

Nu mai ştiam ce să răspund şi exclamam filozofic în sinea mea: O, minte muierească, iată-te!

Vorbind, luase un aer nepăsător, de mironosiţă; şi, sprijinită de perne, se întinsese cu capul pe umărul meu, cu rochia puţin ridicată, dând la iveală un ciorap de mătase roşie pe care flăcările din cămin îl luminau din când în când.

După câteva momente mi-a spus: „Ţi-e teamă de mine“. Am protestat. S-a sprijinit cu totul de pieptul meu şi, fără să mă privească: „Dacă ţi-aş spune că te iubesc, ce-ai face?“. Şi, până să găsesc un răspuns, braţele ei îmi cuprinseseră gâtul, îmi apucaseră brusc capul, iar buzele ei se lipeau de ale mele.

Ah, draga mea, îţi jur că nu mă distram defel! Cum? Să-l înşel pe Julien? Să devin amantul acelei muieruşte nebune şi parşive, probabil teribil de senzuală, căreia deja soţul nu-i mai era de-ajuns? Să trădezi întruna, să înşeli mereu, să te joci de-a iubirea doar de dragul fructului oprit, al bravadei, al trădării prieteniei? Nu, aşa ceva nu era pentru mine. Dar ce era de făcut? Să fac ca Iosif în casa lui Putifar! – un rol prostesc şi, pe deasupra, foarte greu, căci femeiuşca era înnebunitoare în perfidia ei şi îndrăzneaţă, înfierbântată, fremătândă şi înverşunată. Of! fie ca acela care n-a simţit niciodată pe gura lui sărutul adânc al unei femei dispuse să i se dăruiască, acela să arunce prima piatră…

…În sfârşit, un minut să mai fi durat şi… ai înţeles! Un minut mai mult şi mă… şi o… pardon, şi l-aş fi… când deodată un zgomot puternic ne-a făcut să sărim de pe canapea.

Buşteanul, da, buşteanul se rostogolea în salon, răsturnând făraşul, grătarul de la şemineu, învârtindu-se ca un uragan de flăcări, dând foc covorului şi oprindu-se sub un fotoliu pe care urma să-l aprindă.

M-am repezit ca un nebun şi, în timp ce împingeam înapoi în cămin tăciunele salvator, uşa s-a deschis brusc! Julien, foarte vesel, se întorsese acasă. A strigat: „Am scăpat, am terminat treaba cu două ceasuri mai devreme!“.

Da, draga mea, dacă nu era buşteanul ăla, eram prins în flagrant delict¹. Şi îţi închipui urmările!

Or, am făcut în aşa fel încât să nu mă mai aflu niciodată, niciodată într-o situaţie asemănătoare. Apoi mi-am dat seama că amicul meu se poartă cu mine rece. Evident, nevastă-sa ne săpa prietenia; şi, puţin câte puţin, Julien m-a îndepărtat; şi am încetat să ne mai vedem.

Nu m-am însurat niciodată. Cred că lucrul ăsta nu te mai miră.

Traducere de Lucian Buciu

Povestirea „Buşteanul“ („La Bûche“) a fost publicată prima oară în numărul 800, din 26 ianuarie 1882, al cotidianului „Gil Blas“ şi reluată, în acelaşi an, în volumul Mademoiselle Fifi.

1. În Franţa secolului al XIX-lea, Codul Penal considera adulterul un delict. Prevederile lui erau pe cât de inechitabile, dacă luăm în considerare situaţia bărbatului în raport cu a femeii, pe atât de categorice:

„Art. 324. În cazul unui adulter, prevăzut de articolul 336, uciderea de către soţ a soţiei, precum şi a complicelui acesteia, în momentul în care îi surprinde în flagrant delict de adulter la domiciliul conjugal, este scuzabilă.

[…]

Art. 336. Adulterul soţiei nu poate fi denunţat decât de către soţ; această facultate încetează dacă soţul se află în situaţia prevăzută de articolul 339.

Art. 337. Femeia vinovată de adulter este pasibilă de pedeapsă cu închisoarea între trei luni şi doi ani.

Soţul va putea face să înceteze efectul acestei condamnări, dacă va consimţi să-şi primească înapoi soţia.

Art. 338. Complicele femeii adultere va primi aceeaşi pedeapsă cu închisoarea, la care se va adăuga o amendă cuprinsă între 100 şi 2.000 de franci.

Art. 339. Soţul care va fi întreţinut o concubină la domiciliul conjugal şi care va fi fost găsit vinovat în urma plângerii formulate de soţie va fi pedepsit cu o amendă cuprinsă între 100 şi 2.000 de franci“.

Site-ul INSEE (Institut National de la Statistique et des Études Économiques) pune la dispoziţia publicului un program de convertire în euro a francilor francezi din 1901 până în zilele noastre (http://www.insee.fr/fr/themes/calcul-pouvoir- achat.asp). Pentru a doua jumătate a secolului al XIX-lea, deci şi pentru epoca evocată în povestirile lui Maupassant, un franc ar fi echivalent, ca putere de cumpărare, cu circa 4 euro.

Vorbe de iubire

Duminică, 29 ianuarie

Cocoşelule iubit,

Nu-mi mai scrii, nu te mai văd, nu mai vii pe la mine. Nu mă mai iubeşti? De ce? Ce-am făcut? Te implor, spune-mi, dragul meu! Şi eu care te iubesc atât de mult, atât de mult! Aş vrea să te am mereu alături, să te sărut cât e ziulica de lungă, să-ţi dau, sufleţelule, motănelule, toate numele drăgăstoase care mi-ar trece prin minte. Te iubesc şi te ador, cocoşelul meu frumos!

Găinuşa ta,

Sophie

Luni, 30 ianuarie

Draga mea,

Nu vei pricepe absolut nimic din ceea ce-ţi voi spune. N-are a face. Dacă, din întâmplare, scrisoarea mea va cădea sub ochii altei femei, poate că-i va fi ei de folos.

Probabil că, dacă ai fi fost surdomută, te-aş fi iubit multă, multă vreme. Nenorocirea e că vorbeşti, atâta tot. Un poet¹ a spus:

N-ai fost decât un biet mănunchi de strune,

Pentru arcuşul meu de neînvins,

Şi-n pieptu-ţi sec făcut-am să răsune,

Ca-ntr-o ghitară, dulcele meu vis.

Vezi tu, în amor, oamenii lasă visele să cânte; dar, ca să cânte, visele nu trebuie întrerupte. Or, când te apuci să vorbeşti între două sărutări, întrerupi întotdeauna visul delirant al sufletelor, afară numai dacă rosteşti nişte cuvinte sublime; iar cuvintele sublime nu răsar în tărtăcuţele fetelor frumoase.

Aşa-i că nu pricepi nimic? Foarte bine! Pot continua. Eşti, fără doar şi poate, una dintre cele mai fermecătoare şi mai adorabile femei pe care mi-a fost dat să le văd.

Există oare pe lume ochi care să ascundă într-înşii mai multă visare decât ai tăi, mai multe făgăduieli necunoscute, mai multă iubire fără de sfârşit? Nu cred. Iar când pe buzele tale rotunde apare câte un zâmbet ce-ţi scoate la iveală dinţii sclipitori, mă aştept ca din gura ta încântătoare să iasă o muzică negrăită, ceva incredibil de suav, ceva atât de gingaş, încât să facă pe oricine să izbucnească în plâns.

Şi atunci tu-mi spui, liniştită: „Iepuraşul meu scump“. Şi mi se pare că intru deodată în mintea ta şi că văd cum îţi funcţionează sufletul, sufleţelul tău de muiere frumuşică, frumuşică, dar… Iar lucrul ăsta, vezi tu, mă stânjeneşte, mă stânjeneşte din cale-afară. Mai bine n-aş mai vedea.

Nu-i aşa că tot nu pricepi? Nici nu mă aşteptam.

Mai ţii minte când ai venit la mine prima oară? Ai intrat brusc, iar fustele tale au răspândit un parfum de violete; ne-am privit îndelung fără să scoatem un cuvânt, apoi ne-am sărutat ca doi nebuni… apoi… apoi n-am mai spus nimic până a doua zi.

Când ne-am luat însă rămas-bun, mâinile ne tremurau şi ochii ne spuneam atâtea, atâtea lucruri… care nu pot fi exprimate în nici o limbă. Sau, cel puţin, aşa am crezut eu. Iar când ai plecat, mi-ai şoptit: „Pe curând!“. Atât ai spus; nu-ţi vei imagina niciodată în ce abur de vise m-ai lăsat, tot ce întrezăream, tot ce mi se părea că ghicesc în cugetul tău.

Vezi tu, biată copilă, pentru bărbaţii nu tocmai proşti, cât de cât rafinaţi, cât de cât răsăriţi, amorul este un instrument atât de complicat, încât o nimica toată îl dă peste cap. Când iubiţi, voi, femeile, nu percepeţi niciodată ridicolul anumitor lucruri, iar grotescul anumitor expresii vă scapă.

De ce o vorbă nimerită, rostită de o brunetă zglobie este neînchipuit de falsă şi de caraghioasă dacă o rosteşte o blondă planturoasă? De ce gestul duios al uneia va fi deplasat la cealaltă? De ce anumite mângâieri fermecătoare din partea uneia vor fi stânjenitoare din partea celeilalte? De ce? Pentru că în toate, şi mai cu seamă în amor, trebuie să existe o deplină armonie, o potrivire absolută a gestului, vocii, vorbei, a expresiei drăgăstoase cu persoana care se mişcă, vorbeşte sau se exprimă, cu vârsta, cu statura, cu nuanţa părului şi cu fizionomia frumuseţii ei.

O femeie de treizeci şi cinci de ani, ajunsă deci la vârsta marilor pasiuni violente, care-şi păstrează fie şi un dram din dulcegăria amorurilor ei de la douăzeci, care nu pricepe că trebuie să se exprime altfel, să sărute altfel, să fie o Didonă, şi nu o Julietă, va îngreţoşa fără tăgadă nouă amorezi din zece, chiar dacă ei nu-şi vor da seama de motivele înstrăinării lor². Pricepi? – Nu. – Mi-am închipuit.

Din ziua în care ai dat drumul robinetului cu drăgălăşenii, pentru mine s-a terminat, iubito.

Rămâneam uneori câte cinci minute, pierduţi într-o singură, disperată, interminabilă sărutare, o sărutare din cele pe care le dai şi le primeşti cu ochii închişi, de parcă privirea le-ar putea împuţina, de parcă ai vrea să le păstrezi mai întregi în sufletul înnegurat pe care ţi-l răscolesc. Apoi, când ne desprindeam buzele, spuneai râzând cu râsul tău cristalin: „Minunat, dulăul meu drag!“. În momentele alea, îmi venea să te bat.

Căci mi-ai dat, rând pe rând, toate numele de animale şi de legume pe care le vei fi găsit prin Manualul bucătăresei, Grădinăritul pe înţelesul tuturor şi Elemente de istorie naturală pentru clasele din ciclul inferior. Dar asta încă nu e nimic.

Dacă stai să te gândeşti, dezmierdarea amoroasă este brutală, animalică şi chiar mai rău decât atât. Musset spunea:

Port încă-n amintire zvâcnirile cumplite,

Săruturile mute, strânsorile fierbinţi,

Vârtejul ce te soarbe când, palid, strângi din dinţi

Şi simţi că urci la ceruri, sau iadul că te-nghite³,

ori grotescul!… O, biată copilă, ce duh pus pe şotii, ce spirit pervers ţi-o fi suflat oare cuvintele… cu care ai încheiat?

Le-am pus la păstrare, dar, de dragul tău, n-am să le arăt nimănui.

Şi apoi, erai atât de lipsită de tact şi trânteai câte un „Te iubesc!“ înflăcărat în împrejurări atât de ciudate, încât abia reuşeam să-mi ţin râsul. Află de la mine că sunt momente în care cuvintele astea sunt nu numai deplasate, ci aproape necuviincioase.

Dar tu nu mă-nţelegi.

Mai sunt destule femei care nu mă vor înţelege şi care mă vor socoti neghiob. Nu-mi pasă. Flămânzii înfulecă lacom, dar persoanele delicate se scârbesc şi au de multe ori, dintr-o nimica toată, repulsii de neînvins. Amorul nu se deosebeşte mult de bucătărie.

Nu înţeleg, de exemplu, cum de anumite femei care cunosc prea bine irezistibila seducţie a ciorapilor de mătase fini, cu broderie, şi farmecul gingaş al nuanţelor, şi vraja preţioaselor dantele ascunse bine în lenjeria intimă, şi tulburătoarea savoare a luxului secret, a desuurilor rafinate, toată delicateţea subtilă a eleganţei feminine, nu reuşesc să priceapă greaţa fără leac pe care ne-o inspiră nişte cuvinte nelalocul lor sau nişte drăgălăşenii prosteşti.

Uneori, o vorbă grosolană face minuni, şfichiuieşte carnea, îmboldeşte inima. Astfel de vorbe sunt îngăduite la ceas de bătălie. A lui Cambronne⁴ n-a fost sublimă? Nimic nu izbeşte dacă vine la vreme. Dar omul trebuie să ştie şi când să tacă, evitând astfel frazele care amintesc de scrierile lui Paul de Kock⁵.

Te sărut pătimaş, cu condiţia să nu spui nimic,

René

Marţi, 31 ianuarie

Măi guguştiucule!

Sophie

Pentru conformitate,

Maufrigneuse⁶

Traducere de Laurenţiu Zoicaş

Schiţa „Vorbe de iubire“ („Les Mots d’amour“) a fost publicată prima oară în numărul 807, din 2 februarie 1882, al cotidianului „Gil Blas“, şi reluată, în acelaşi an, în volumul Mademoiselle Fifi. Traducerea s-a făcut după textul publicat în ziar.

1. Este vorba de Louis Bouilhet (1822-1869). Versurile constituie strofa a patra a poemului „À une femme“ („Unei femei“), din volumul Festons et Astragales (Festoane şi astragale), publicat în 1859: „Tu n’as jamais été, dans tes jours les plus rares,/Qu’un banal instrument sous mon archet vainqueur,/Et, comme un air qui sonne, au bois creux des guitares,/J’ai fait chanter mon rêve au vide de ton cœur“. Maupassant va cita din nou acest catren în povestirea „Descoperire“.

2. Maupassant va relua tema „persecuţiei prin drăgălăşenie“, pe care o tratase deja în cronica „Arta despărţirii“ (v. Apendicele la volumul de faţă), în romanul Bel-Ami (partea a II-a, capitolul 5); protagonistul, Georges Duroy, încearcă să se descotorosească de amanta lui, dna Walter: „De o lună şi jumătate încerca să se despartă de ea, fără a izbuti să-i istovească ataşamentul îndârjit. […] I se arăta cu totul altfel decât o visase, încerca să-l seducă prin dulcegării puerile, prin drăgălăşenii ridicole la vârsta ei. […] Îi scria câte zece scrisori pe zi, scrisori pe cât de nebunatice, pe atât de stupide, într-un stil bizar, poetic şi caraghios, înflorit ca al indienilor, presărat cu nume de animale şi de păsări. De îndată ce rămâneau singuri, îl săruta cu tandreţuri stângace, de fetiţă grasă, cu ţuguieli de buze cam groteşti, cu fremătări care-i zgâlţâiau sub stofa rochiei pieptul prea greu. Îl apuca greaţa când o auzea spunându-i „şoricel“, „căţeluş“, „motănel“, „păunaş“ şi când o vedea cum i se dăruieşte de fiecare dată cu câte o comedioară de pudoare copilărească, cu tresăriri de teamă care ei i se păreau drăguţe şi cu mici jocuri de şcolăriţă depravată. […] La vârsta ei, ar fi trebuit să simtă, după părerea lui, că în amor este nevoie de mult tact, de multă îndemânare, precauţie şi măsură, şi că, dăruindu-i-se, ea, femeie matură, mamă, doamnă, trebuia să o facă cu gravitate, cu un soi de entuziasm stăpânit, poate chiar cu lacrimi, dar cu lacrimi de Didonă, nu de Julietă“.

3. Versurile fac parte din actul al IV-lea al poemului dramatic La Coupe et les Lèvres (Cupa şi buzele), publicat în 1832 (în volumul Un spectacle dans un fauteuil – Un spectacol într-un fotoliu): „Je me souviens encor de ces spasmes terribles,/De ces baisers muets, de ces muscles ardents,/De cet être absorbé, blême et serrant les dents./S’ils ne sont pas divins, ces moments sont horribles“.

4. Reconstituind din imaginaţie bătălia de la Waterloo, Victor Hugo a consacrat în Mizerabilii (t. II, cartea a doua, capitolele XIV-XV) legenda potrivit căreia generalul Pierre Cambronne (1770-1842), comandantul Gărzii imperiale, le-ar fi răspuns englezilor care-l somau să se predea: „Garda moare, dar nu se predă“, apoi, exasperat, ar fi adăugat: „Merde!“ („Căcat“ – dar exclamaţia franceză şi-ar putea găsi în română o mulţime de alte echivalente cel puţin la fel de expresive). Deşi Cambronne a negat toată viaţa autenticitatea acestui episod, sintagma „vorba lui Cambronne“ îşi păstrează şi azi valoarea eufemistică.

5. Succesul lui Charles-Paul de Kock (1793-1871), prolific autor de romane populare, drame şi vodeviluri, se datora stilului său uşor şi, adesea, truculent.

6. La 31 mai 1880, Maupassant începe să publice cu regularitate în „Le Gaulois“ (o va face până în 1889). Întrucât contractul îl obliga să semneze exclusiv în paginile acestui cotidian, între 29 octombrie 1881 şi 15 septembrie 1885 Maupassant va publica în „Gil Blas“ cronici şi povestiri sub pseudonimul „Maufrigneuse“. Ducele de Maufrigneuse este un personaj balzacian, un dandy care nu-şi refuză nici una dintre plăcerile vieţii. Luându-şi acest pseudonim a cărui primă silabă aminteşte de propriul nume, Maupassant îşi plăsmuieşte o genealogie fictivă, prilej de a aduce un omagiu indirect lui Honoré de Balzac.