Paolo Cognetti, Il ragazzo selvatico

Copyright © 2017 Cart’armata edizioni Srl/Terre di mezzo Editore, Milano

This edition published in agreement with the Author through MalaTesta Lit. Ag., Milano

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978‑973‑46‑7444-2

ISBN PDF: 978‑973‑46‑7445-9

ISBN print: 978‑973‑46‑7476-3

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă  : © rdonar/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PAOLO COGNETTI s-a născut la Milano în 1978. A urmat studii de matematică, abandonate în favoarea celor de film. Cititor avid de literatură americană, a debutat cu volumul de povestiri Manuale per ragazze di successo (2004, nominalizat la Premiul Bergamo), urmat de Una cosa piccola che sta per esplodere (2007, distins cu Premiul Settembrini şi Premiul Renato Fucini). Primul său roman, Sofia si veste sempre di nero (2012), a fost nominalizat la Premiul Strega. În 2016 apare romanul Le otto montagne (Cei opt munţi; Polirom, 2017), care a fost publicat în peste 30 de ţări şi a fost distins cu Premiul Strega şi Premiul Strega Giovani, creînd senzaţie în lumea editorială. A mai scris volumele de călătorii New York è una finestra senza tende (2010), Tutte le mie preghiere guardano verso ovest (2014) şi volumul de eseuri A pesca nelle pozze più profonde (2014).

Această carte le este dedicată lui Gabriele şi Remigio, maeștrii mei într-ale muntelui, şi memoriei lui Chris McCandless, spiritul-călăuză.

Am fost în miezul zilei ce viețuiește

dincolo de brazi,

m-am plimbat pe câmpii şi munți

de lumină –

Am străbătut lacuri moarte – şi-un tainic

cânt îmi susurau undele

captive –

am mers pe țărmuri albe, chemând

pe nume gențianele

ațipite –

Am visat în zăpada unui imens

oraș de flori

îngropat –

Am fost pe munți

ca o floare țepoasă –

priveam pietrele,

stâncile înalte

prin mările vântului –

şi-n gând cântam despre o îndepărtată

vară, care cu-amarii săi

rododendroni

îmi ardea în sânge

Antonia Pozzi, Zăpezile eterne

Iarna
Anotimpul somnului

La oraș

Cu câțiva ani în urmă am avut o iarnă grea. Acum mi se pare lipsit de importanță să mai amintesc cauza acelui rău. Aveam treizeci de ani și mă simțeam vlăguit, pierdut și descurajat, ca atunci când o acțiune în care ai crezut sfârșește prost. În momentul acela, să-mi imaginez viitorul mi se părea o ipoteză îndepărtată, cum ar fi să pleci la drum când ești bolnav şi plouă afară. Dăruisem mult, şi unde-mi era răsplata? Îmi petreceam timpul între librării, magazine de feronerie, barul din fața casei şi pat, contemplând cerul alb al orașului Milano de la fereastră. Şi mai ales nu mai scriam, ceea ce pentru mine este ca şi cum nu aș dormi sau nu aș mânca: era un gol pe care nu-l mai încercasem niciodată.

În lunile acelea aveam un sentiment de respingere faţă de romane, dar mă atrăgeau istorisiri despre persoane care, refuzând lumea, căutaseră să experimenteze singurătatea în inima pădurilor. Am citit Walden de Henry David Thoreau şi Histoire d’une montagne de Élisée Reclus. M-a impresionat în mod deosebit călătoria lui Chris McCandless, povestită de Jon Krakauer în În sălbăticie. Poate din cauză că Chris nu era un filozof din secolul al XIX-lea, ci un băiat din epoca mea, care, la douăzeci şi doi de ani, își abandonase orașul, familia, studiile, un viitor strălucit după canoanele societății occidentale şi plecase într-un vagabondaj solitar care a luat sfârșit în Alaska, unde a murit de inaniție. Când povestea s-a aflat, mulți au considerat că alegerea lui fusese dictată de idealism, o fugă de realitate, dacă nu de-a dreptul un impuls sinucigaş. Eu simțeam că îl înțeleg şi, în sinea mea, îl admiram. Chris nu a mai apucat să scrie o carte, poate că nici măcar nu avea această intenție, dar îl iubea pe Thoreau şi adoptase manifestul acestuia: „M-am dus în pădure pentru că am vrut să trăiesc deliberat, să dau piept numai cu faptele esențiale ale vieții și să văd dacă nu puteam învăța ce avea ea să-mi spună, ca să nu descopăr, când voi ajunge să mor, că nu am trăit. Nu voiam să trăiesc ceea ce nu era viață, căci viața e mult prea scumpă; nici nu voiam să practic resemnarea dacă nu era nevoie. Am vrut să trăiesc profund și să sug toată măduva vieții, să trăiesc într-un mod atât de bărbătește și atât de spartan, încât să înfrâng tot ce nu era viață, să cosesc o brazdă lată chiar de lângă pământ, să înghesui viața într-un colț și s-o reduc la termenii ei cei mai simpli și, dacă s-ar fi dovedit josnică, să scot josnicia adevărată din ea și să o arăt omenirii; sau, dacă era sublimă, s-o cunosc prin experiență și să pot spune adevărul despre ea în următoarea mea plimbare“.

Nu mai fusesem la munte de la zece ani. Până la douăzeci de ani acolo îmi petrecusem toate verile. Cum eram un copil de la oraș, crescut într-un apartament, într-un cartier în care nu se putea ieși în curte sau pe stradă, muntele reprezentase pentru mine ideea absolută de libertate. Acolo sus învățasem să mă mișc la început cu brutalitate, iar apoi cu multă naturalețe, așa cum alți copii învață să înoate pentru că un adult îi aruncă în apă: la opt sau nouă ani învățasem să calc pe ghețari şi să pun mâna pe stânci, şi în scurtă vreme mă simțisem mai în largul meu pe poteci decât pe străzile orașului meu. Timp de zece luni pe an mă simțeam constrâns să port haine bune şi să trăiesc într-un sistem de autorități şi de reguli cărora trebuia să mă supun; la munte mă dezbăram de toate şi dădeam frâu liber firii mele. Era o libertate diferită de cea a omului liber să călătorească şi să întâlnească oameni sau să-şi petreacă noaptea bând, cântând şi făcând curte femeilor sau de libertatea de a găsi tovarăși cu care să pornești la drum pentru a înfăptui lucruri mărețe. Toate acestea sunt libertăți pe care le apreciez într-atât încât la douăzeci de ani mi se părea important să le aprofundez, dar la treizeci de ani aproape uitasem cum era să stau singur într-o pădure, să mă scald într-un pârâu sau să alerg pe o creastă după care mai era doar cerul. Făcusem toate aceste lucruri şi erau cele mai fericite amintiri ale mele. Tânărul orășean care devenisem mi se părea opusul acelui băiat sălbatic, așa că s-a născut în mine dorința de a porni în căutarea lui. Nu era atât o dorință de a pleca, cât una de a mă întoarce; nu de a descoperi o parte necunoscută din mine, ci de a regăsi o parte veche şi profundă, pe care simțeam că mi-o pierdusem.

***

Pusesem deoparte ceva bani, atâţia câţi îmi trebuiau ca să trăiesc câteva luni fără să lucrez. Am căutat o casă care să fie departe de centrele locuite şi la cât mai mare altitudine. În Alpi nu există mari spații sălbatice, dar n-ai nevoie de Alaska pentru a trăi experiența pe care mi-o doream. Primăvara am găsit locul potrivit în valea de lângă cea în care crescusem: o cabană de lemn şi piatră la 1.900 de metri altitudine, unde ultimele păduri de conifere cedează locul pășunilor estivale. Un loc în care nu mai fusesem niciodată, dar un peisaj pe care îl cunoșteam bine, atâta că se afla pe celălalt versant al munților pe care îi străbăteam când eram copil. Se găsea la vreo zece kilometri de satul cel mai apropiat şi la câteva minute de un sat care se însuflețea vara şi iarna; dar pe 25 aprilie, când am ajuns eu acolo, nu era nimeni. Pajiștile erau încă în hibernare, zugrăvite în culorile maronii şi ocru ale dezghețului; versanții în umbră ai munților erau încă acoperiți de zăpadă. Am lăsat mașina la capătul străzii asfaltate. Mi-am luat rucsacul în spinare şi am pornit pe cărarea pentru catâri, urcând printr-o pădure şi apoi pe o pajiște de pe care zăpada nu se topise încă, până la un grup de cabane dărăpănate, în afară de cea renovată pe care o închiriasem. Când am ajuns la ușă, m-am întors să privesc în jurul meu: în preajmă nu erau decât pădurea, pajiștile şi ruinele acelea părăsite; la orizont munții care închid Val d’Aosta la sud, spre Gran Paradiso; şi apoi o fântână săpată într-un trunchi, ruinele unui mic zid de pietre, un pârâu care clipocea. Aceasta urma să fie lumea mea pentru o perioadă pe care încă nu o stabilisem, căci nu știam ce îmi rezervă. În ziua aceea cerul era de un cenușiu mohorât, era o dimineață înghețată, fără lumină. N-aveam nici cea mai vagă intenție de a mă supune vreunei cazne: dacă o să găsesc ceva bun acolo sus, voi rămâne, dar mi se putea întâmpla şi să mă cufund într-o disperare şi mai mare, caz în care eram gata să plec. Îmi adusesem cărți şi caiete. Cu vremea speram să mă apuc din nou de scris. Dar acum îmi era frig, trebuia să-mi pun un pulover şi să aprind focul, așa că am împins ușa şi am intrat în noua mea casă.

Primăvara
Anotimpul singurătății şi al observației

Case

Te încearcă un soi de emoție atunci când deschizi o cabană primăvara. Am deschis larg ferestrele camerelor rămase închise luni în șir, cu lucarnele întunecate de zăpadă, şi în care gerul fusese singurul stăpân. Mi-am trecut un deget pe masă, pe scaun, pe raftul pe care se pusese un strat de praf precum cenușa uitată în vatră. Oare casele simt scurgerea timpului? Sau pentru ele iarna face cât o clipă? M-am gândit la ziua de acum zece ani când ieșisem pentru ultima dată pe cealaltă ușă, îmbrăţişând totul cu o lungă privire. Acum, simțul reîntoarcerii nu mai era vederea, ci mirosul, parfumul rășinii era cel care mă asigura că sunt din nou acasă. Am întrebat-o: a fost tare grea iarna? Mi-am imaginat-o gemând şi scârțâind în nopțile de ianuarie, când acolo sus temperatura scade sub douăzeci de grade, şi apoi bucurându-se de soarele palid de martie, cu zidurile călduțe, cu zăpada care picură de pe jgheaburi. Dacă rostul unei case este să fie locuită, m-am gândit, poate că încearcă un fel de fericire când simte din nou un om care merge încolo şi-ncoace cu lemnele, aprinde soba, se spală pe mâini la bucătărie. Astfel, apa aceea făcută din zăpadă şi piatră începea să circule din nou prin ziduri ca limfa într-un copac, iar focul, ca sângele într-un corp.

Într-o povestire pe care o îndrăgesc mult, intitulată Cele patru case ale mele, Mario Rigoni Stern parcurge din nou vârstele vieții sale prin intermediul caselor locuite. Nu toate erau case adevărate: poți locui într-o casă şi imaginându-ți-o sau împrumutând-o din amintirea altcuiva. Prima era o casă pierdută: locuința istorică a familiei Stern, veche de patru sute de ani şi distrusă în Marele Război. Mario, născut în 1921, o cunoștea graţie poveștilor bătrânilor: era locul în care îi părea rău că nu se născuse, legătura dintre familia sa şi pământ, sentimentul patriei care pentru cei de la munte nu e legat de națiune, ci de limbă, de numele lucrurilor şi locurilor, de muncile sezoniere, de modul corect de a le face. Cea de-a doua era o casă reală, aceea a copilăriei sale, plină de unghere tainice așa cum sunt casele în care am copilărit. A treia era o casă a minții: închis în lagărul de prizonieri în 1945, Mario găsise o foaie de hârtie şi un creion şi petrecuse lungi zile de foame proiectând o cabană. Şi-o imaginase într-o poiană de munte unde urma să trăiască vânând şi citind cărți în singurătate, păsându-i de război tot atât cât îi păsa şi lui Nick Adams din Râul mare cu două brațe de Hemingway. Planul acela îl apărase multă vreme de disperare. A patra casă era cea pe care a construit-o de-adevăratelea şi în care a trăit cincizeci de ani, cu pădurea în fața ferestrei, cu stupii de albine, cu pajiștile pe care pășteau căprioarele, cu grădina de legume şi magazia de lemne, „cu soția mea, cărțile mele, tablourile mele, vinul meu, amintirile mele“.

Îmi imaginez că îți dă un sentiment de mare seninătate să trăiești într-o casă construită cu propriile mâini. Eu nu avusesem acest privilegiu: cabana în care locuiam fusese construită de munteni cine știe când ca să găzduiască oamenii şi animalele în sezonul pășunatului şi apoi renovată pentru a avea tot confortul acum zece ani. Era o casă cu numai două camere: jos, unde odinioară se afla grajdul, acum aveam baia şi dormitorul cu un dulap, o comodă, o sobă; deasupra se găseau bucătăria cu canapeaua, masa cu două băncuțe şi un scaun. Dar zidurile din piatră brută nu fuseseră schimbate de pe vremea construirii lor, iar când le atingeam, mă întrebam câte mâini le mângâiaseră, cât fum de lemne, câte răsuflări de animale, câți aburi de mămăligă şi lapte. Uneori între două pietre se găsea un cui mare sau un țăruș de lemn pe jumătate carbonizat. Ce se agăța aici, cine era omul care îl înfipsese acolo? Era o casă plină de stafii, dar nu mă speria: mi se părea că e ca şi cum aș locui cu toți muntenii aceia, ca şi cum i-aș cunoaște prin intermediul spațiilor, formei lucrurilor, funinginii care încă mai înnegrea câte o bucată de zid.

Casa în care îmi petreceam verile când eram copil fusese construită ca să servească drept hotel în 1855, dar încă de pe vremea copilăriei mele era deja în ruină. Se ridica în afara satului, la capătul unui drum străjuit de fagi, la picioarele unei cascade care devenea tumultuoasă în timpul ploilor de la sfârșitul verii. Sub tencuiala scorojită a fațadei, o plăcuță amintea de sejurul reginei Margareta de Savoia, când atelierul mecanicului era încă sală de bal, iar acoperișul năpădit de buruieni era terasa pe care se servea ceaiul după-amiaza. Hotelul funcționase până în anii ’30, dar fusese ocupat de nemți în timpul războiului şi apoi vândut, iar cincizeci de ani mai târziu avea înfățișarea unui glorios conac părăginit: proprietare erau două surori vârstnice care îl împărțiseră în apartamente şi făceau un ban închiriindu-le vara, în timp ce în celelalte luni rămânea închis. Neîntreținut şi lipsit de încălzire, în fiecare iarnă suferea noi stricăciuni. Ninsorile din aprilie 1986 i-au dat lovitura de grație: o avalanșă a distrus o parte a clădirii şi o aripă întreagă a fost declarată nesigură. În vara următoare, pe zidurile rămase în picioare apăruseră crăpături mari, iar cu anii urzicile s-au înmulţit în voia lor pe ruinele pe care nimeni nu le înlăturase. Dar, mai mult decât ruinele, îmi amintesc uimirea de a găsi zăpadă la începutul lui iulie, așa de înaltă, de înghețată şi de tare, încât devenea derdeluș pentru săniuțe. Aceea a rămas pentru totdeauna vara avalanșei.

Venind de la oraș, mi se părea că intru într-o altă epocă. O vreme în care bucătăriile aveau chiuvetă de piatră, iar băile, căzi şi ligheane din fier emailat. Pe tavan, în mansarda în care dormeam, erau scrijelite două nume de fată: Angela şi Maddalena. Știam că odinioară în camerele acelea locuiau servitorii, așa că mă întrebam dacă Angela şi Maddalena erau două slujnice de la începutul secolului aflate în slujba vreunei doamne de la curte şi îmi imaginam ce vorbeau seara. Nu știu dacă locuințele au un suflet al lor, dar eu în casa aceea am lăsat o parte importantă din sufletul meu: am locuit acolo vreo douăzeci de ani, două luni pe an, începând din 1979. Odată cu sfârșitul secolului XX s-a terminat şi cu vechiul hotel: a fost vândut, demolat şi s-a construit un bloc. Astfel, din locul acela, după cum scria Mario Rigoni Stern, „acum au rămas numai cuvintele acestea ale mele“.

Mi-am amintit de vara avalanșei observând petele de zăpadă de pe pajiștea din fața cabanei. Deși apărate de umbra pădurii, în fiecare zi se topeau puțin câte puțin: pârâiașele de apă curgeau pe pajiște descoperind un pământ negru şi umed, o iarbă care părea arsă. Păsărele cu pântecul alb şi spinarea întunecată stăteau acolo şi ciuguleau pământul la marginea zăpezii. Luasem o carte ca să le recunosc şi eram aproape sigur că erau cinteze alpine: „caută larve de insecte“, scria, „în pământul îmbibat de apa rezultată din topirea gheții şi își fac cuib în scobiturile stâncilor sau pe zidurile cabanelor“. Într-adevăr, două din ele își făcuseră cuib chiar pe coama acoperișului cabanei mele, în colțișorul acela apărat şi întunecos dintre grindă şi acoperiș. Zburau în sus şi-n jos între pajiște şi cuib şi îmi țineau tovărășie în timp ce prânzeam așezat la masă în fața ferestrei.

După-amiaza se ridica o ceață deasă: o vedeam venind din vale, urcând pe pajiști şi peste păduri până când cuprindea totul. Rămâneam cufundat în pătura aceea albă până ce se lăsa întunericul. Seara nu erau lună şi nici stele, ci o ploaie amestecată cu puțină zăpadă care începea să cadă când mă duceam la culcare.

Noaptea îmi era greu să adorm. Nefiind obișnuită cu altitudinea, inima îmi bătea mai repede decât în mod normal şi mi se părea că am o tobă în piept. Sunetele nu sunt ca mirosurile, e nevoie de timp ca să te lași în voia lor, să nu mai tresari la fiecare zgomot nou. Astfel, cu ochii larg deschiși, fixam tavanul şi-mi ziceam: ăsta e jarul care se consumă şi sfârâie în cămin. Ăsta e motorul vechiului frigider care pornește. Asta e ploaia pe acoperișul de piatră. Şi pașii ăștia de-afară, pe la 3 dimineața, ai cui sunt? Se învârteau în jurul casei, şovăiau lângă ușă; în oraș te-ai fi gândit instinctiv la un hoț. Acolo sus trebuia să apelez la partea mea cea mai rațională ca să mă conving că vizitatorul acela era doar un animal sălbatic care căuta de mâncare. Zadarnic: nu închideam ochii tot restul nopții, până ce la primele lumini ale zorilor mă resemnam să mă scol şi să pun cafeaua pe foc.