© 2017 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6898-4

ISBN PDF: 978-973-46-6899-1

ISBN print: 978-973-46-6829-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Alonso Sánchez Coello (cca 1531-1588), Vedere asupra Sevillei, ulei pe pânză, cca 1576, detaliu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NICOLAE STRÂMBEANU (n. 1956) a scris aproape două decenii în secret la acest roman (distins în 2005 ex aequo cu Premiul pentru debut al Fundaţiei Anonimul/revista România literară), dar a debutat ca autor de fantezii tehnice, conform ocupaţiei sale de bază. De altfel, susţine că între cercetarea ştiinţifică universitară, pe care a practicat-o bună parte din viaţă, şi literatură există o identitate de abordare a căutării în memoria şi inventivitatea proprii, ca şi în afara lor. În consecinţă, jocul de-a şcoala, început odată cu primele cuvinte aşternute pentru persoana lui de mulţi dintre locuitorii Republicii Literelor, continuă în pas alert şi de aceea crede că toate întîmplările trăite, auzite doar de la alţii sau imaginate merită miracolul prefacerii pentru el şi pentru mulţi alţi curioşi. A mai publicat: Scrisoarea pe care nu o vei citi niciodată (2006, roman nominalizat în 2007 la Premiul „Cartea anului pentru liceeni” de revista Cuvîntul şi la Premiul pentru proză al Filialei Timişoara a Uniunii Scriitorilor din România), Turnul de apă (2008, roman nominalizat în anul 2009 la Premiul naţional pentru proză al Ziarului de Iaşi), Răcani, pifani şi veterani (Cum ne-am petrecut armata) (coautor, 2008, povestiri, coord. Radu Paraschivescu), Psaltirea profană (2009, poeme). De acelaşi autor, la Editura Polirom a mai apărut romanul Vineri seara într-o vale cu lupi (2016).

CÂT ERA ZIULICA DE MARE, Jesús Fiul Omului înşira mătăniile şi gândea la cele sfinte. De-asta mi-a şi grăit odată, când ne preumblam prin Grădina Portocalilor:

— Ce dracu’ te zgâieşti la leii ăştia de piatră, frăţioare? În Arenal ştiu pe puţin zece taverne cu pileală şi joc!… Ce n-aş da pe o frigare plină şi-o bărdacă din molanul jupânului Aguarrado! Ori ca frumoasa Cayetana să-mi salte niţel rantia!… Mărire Ţie, Doamne, mărire Ţie!…

Bietul Jesús, fără habar: cu pietroaiele mă aveam cam cât cu găinaţul de porumbel. Se legase de mine ca boala de om sănătos taman la vremea când aşteptam pe unul Paco Manga zis Răsfăţatul, fiindcă era iute la împărţitul cărţilor, încât până şi cei care voiau să-l dovedească dădeau obol deznădejdii. Iar peste toate era chipeş. Nu ştiu muiere să nu-l fi răsfăţat într-un hal fără de hal ori să nu şi-l fi dorit la aşternut.

Jupân Aguarrado mă trimisese după el tocmai ca să-l jupoaie pe nemernicul de popă. Că avea banii abaţiei pe mână şi se încingea rău la vuelto ori la carteta¹.

În noaptea în care am spălat putina de la don Francisco Gesto după hârâiala noastră de pomină, n-am lăsat binele ca orbul toiagul. Aguarrado mă bătuse la cap o lună întreagă, poate şi mai mult, să-i dau dracului pe saltimbanci şi să intru slugă la taverna lui. Îmi făgăduia câte-n lună şi-n stele, haine, simbrie, băutură şi mâncare până la Judecata de Apoi, ba chiar şi după aia. Aşa că i-am lăsat cu ochii în soare pe don Francisco şi mai ales pe Inés Perraca şi m-am dat cu jupânul hangiu.

Taverna era din cele nici prea-prea, nici foarte-foarte, adică o adunătură de muşterii, de la haimanale şi hidalgos mereu în căutare de pomeni la cinstite feţe de neguţători şi señores ce se strângeau ori trimiteau lachei să afle veşti sau să pună la cale vreo ticăloşie.

Jupânului i-am plăcut încă din prima clipă:

— Ia uite cum i se învârt ochii în cap! – zisese.

Şi adăugase:

— Dacă eşti băiat bun, o să faci avere la mine. Nu-ţi cer decât să fii cu băgare de seamă şi să-ţi ţii limba în frâu.

Am arătat destulă râvnă în deprinderea învăţăturilor ce mi le dădeau potlogarii lui. Bunăoară, când erau împărţite cărţile, eu trebuia să încep o cântare anume tare, potrivit sau încet, după cele văzute în mâinile fraierilor îndărăptul cărora mă aflam ca din întâmplare.

Şi tot ca din întâmplare norocul le surâdea atunci fie Răsfăţatului, fie lui Bartolomé Torres ori broscanului de Giacomo Ricco, hârşiţi prin tot felul de boroboaţe şi însemnaţi cu fierul ocnei, cum am aflat mai târziu.

Ăst vicleşug se întâmpla de două-trei ori pe seară, când se strângeau sume însemnate. În rest îi lăsam pe ceilalţi să alerge după câştig, ca să se asmută bine. Iar Cayetana, Laura şi Dulcineea, cu toatele având curul mare şi jos, ţineau alte consemne, fie să le toarne vârtos celor cu darul suptului, fie să-i frece cu ţâţele pe cei înclinaţi către preacurvie.

N-am aflat de unde o fi cules jupân Aguarrado asemenea poame, dar ştiau ceva meserie. Şi ce nu ştiau prindeau una de la alta, fiindcă tare le mai plăcea să se scalde într-un ciubăr din dosul cuhniei, să se şteargă cu cearşaful şi să facă mii de zgoande pe care le priveam prin cepul unui uluc al gardului curgându-mi balele. Îmi e şi ruşine să povestesc.

Curând după ce mă băgasem slugă, una câte una m-au atras spunându-mi „puiul mamii, hai să băgăm pruncul în leagăn, să scărmănăm maimuţa, să otrăvim câinele“ şi alte drăcii din astea.

E de mirare că i-am întors curul lui don Francisco Gesto? De-aia când a venit să mă ia înapoi m-am răţoit la el. Mă aşteptam să mă croiască îndesat, aşa cum făcuse ori de câte ori i se păruse că strâmb din nas la poruncile lui. Dar don Francisco a clătinat din cap şi m-a mai dăruit cu una din poveţele lui, care îmi făcea trebuinţă cât mortului buruienile de leac:

— Te-ai năimit la şcoala urii şi a omorului. Trândavul lipsit de învăţături cinstite nu se dă în lături de la nimic. Singura frână în faţa pornirilor lui este teama de pedeapsă, dar încredinţat că scapă judecăţii, devine pungaş. Puţini sunt tâlharii să nu fi ajuns aici prin trândăvie. Primul pas l-ai făcut: cântatul prin spelunci, codoşlâcul şi milogeala…

I-am răspuns cu o băşină cântătoare în lungul piciorului şi am intrat în speluncă râzând.

Cu ani mai încoace mi s-a întâmplat uneori să cuget la vorbele lui şi să le găsesc potrivite – ca pe multe altele, de altfel.

Pe atunci singură Inés înţelegea să dea ochii cu mine şi câteodată umblam hai-hui în lungul Guadalquivirului ori pe sub arcadele de la Alcázar, sporovăind de una şi de alta. Prea degrabă însă a trecut la mustrări şi lacrimi, aşa că am prins s-o ocolesc, deşi eram încredinţat de dragostea ei. Răul se trăgea din aceea că era fecioară şi nu înţelesese să mi se dea, pe când Cáya împărţea cu mine totul şi-mi încerca bărbăţia în fiecare noapte.

Frumuseţea Cayetanei era pricina multor nebunii. Ca să atragă privirile, se împopoţona în tot felul: mâneci largi, voal de dantelă, rochii ce-i lăsau pieptul despuiat până la buric. În astfel de veşminte, sulemenită şi dând ochii peste cap, ea trecea printre mese purtând balercile de vin şi jur că toţi până la unul erau gata să cadă în păcat din pricina ei.

Toate au mers cum au mers până când a apărut Jesús Fiul Omului. Din cale-afară de gras şi asudat, puţea a hoit până şi-n miezul iernii, dar poftea muieri chiar şi de mai multe ori într-un singur ceas. Meteahna asta mă făcu să-l urăsc din tot sufletul, deşi o plătea pe Cayetana aşa cum am spus şi ea găsea de cuviinţă să-mi întoarcă parte din gologanii lui.

Odată m-a mânat Satana să mă pitesc în podul fânarului, unde aveau ei obiceiul să-şi facă mendrele. Şi când am văzut-o scufundându-şi capul între bucile lui, iar pe călugăr înălţând către locul unde eram nişte ochi mai albi decât dacă ar fi aflat acolo cetele de îngeri cu goarne, m-au apucat nişte năbădăi cât toate uraganele Mării Oceanice la un loc. Am răbdat însă şi prăvălirea lor, şi despuierea muierii, şi gemetele ticălosului de popă, şi mai ales dănţuitul bucilor lui păroase lăsate slobode de sutana ridicată până în brâu.

M-am întors în speluncă, m-am îmbătat cumplit şi i-am ars Cayetanei un toc de bătaie soră cu moartea. De nu săreau Torres, Ricco şi Melchior Valverde, nu cred să mă fi oprit fără s-o calc în picioare. A doua zi am avut a înţelege cât era şi jupânul de cătrănit:

— Îţi bei minţile, secătură. Noroc că n-ai vătămat-o să nu-şi facă treaba ei, că te mâncam de viu. Pe ăl dinaintea ta l-am aruncat în drum tot pentru că se întrecea cu băutura. Ai grijă!…

Iar Valverde, care era frate cu cel ce căzuse la luarea Granadei sub privirile doñei Isabel de Castilla lovit de o săgeată otrăvită şi căruia jupânul îi dădea simbrie ca să-i lămurească pe neplatnici, mă ciupi de obraz într-un fel ce făcu mult rău inimii mele:

— Pui mic, curvele muncesc ca să le prăpădim noi agoniseala. De-aia suntem mai deştepţi ca ele!…

Am tras iarăşi un pocal de vin fără să mă vadă stăpânul şi mi-am jurat să-l aduc la sapă de lemn pe ticălosul de popă, lucru nu tocmai lesne. Abaţia aia a lui puţea de bani şi stârpitura nu părea să dea socoteală.

Era atunci un ceas al nenorocului. Trecuse iarna şi de câtăva vreme don Francisco Gesto şi ai lui părăsiseră Sevilla.

Preumblându-mă pe unde le ştiam acareturile, am găsit doar balegile catârilor, însă şi acelea vechi de când lumea. Pe lângă multele mele necazuri, asta a avut darul să-mi sporească glagoria. Nu că m-aş fi îndemnat să cad pe capul lor şi nici să-i chem a depăna poveşti de faţă cu nişte cinstite stacane. Nici ei nu se mai înduraseră de mine. Dar în sărăcia de până atunci a Sevillei mi-ar fi plăcut să-i aflu la adăpost, bucurându-se de belşugul ce tocmai pornise de dincolo de Marea Oceanică şi, cu toată purtarea mea, s-o ştiu acolo pe Inés Perraca şi nu în locuri unde să se fi cordit cu alţii.

Temeiurile acestea şi încă altele ce nu mi le mai amintesc m-au făcut să cam cad în patima beţiei, cu atât mai abitir cu cât Aguarrado îmi număra mai încruntat balercile. Ba deseori se şi întâmpla să nu prea nimeresc strunele lăutei, să uit ori să amestec cuvintele unor cântări cu ale altora, stârnind hohotele mesenilor.

Mă gândeam să-mi iau lumea în cap, să găsesc loc pe una din multele caravele ce apucaseră Marea Oceanică în lung şi-n lat căutând Ţara lui Brandano, Cele Şapte Oraşe ori Indiile, unde auzisem că aurul stă în purcoaie precum căcatul scos din umblători.

Cel care mi-a deschis ochii a fost Bartolomé Torres. El mi-a povestit cum plecase pe mare pentru că Preafericiţii Regi Catolici, pe atunci stăpânii noştri, dăduseră un penitenţial ce-l făcuse scăpat din pâra cu care îl încărcaseră proveditorii. Asta pentru că într-o noapte căzuse în mâinile unor alguacili după ce-i speriase punga, mantia şi cizmele unui senior despre care se jura că-l scurtase de zile numai din pricină că striga prea tare, fapte tăgăduite sub jurământ şi tortură.

Avusese noroc. Nefiind martori să-l dea în gât, scăpase cu zece coţi de ocnă. Pe drumul acesteia, undeva în Sierra de Gredos, trei ciraci îl ajutaseră să fugă, însă fuga se întorsese rău împotrivă-le. La Madrid, Santa Hermandad le tăiase calea şi cu toate că el se ţinuse tare, ceilalţi spuseseră şi laptele pe care l-au supt. Bătuţi cu vergile şi chinuiţi cu blestemata de cizmă căreia nu-i rezistă nici Satana, se treziră osândiţi la ştreang.

Dar dăduse Bunul Dumnezeu ca mehenghiul de Colón, tocmai numit Mare Amiral, să caute oameni şi să roage pe Prealuminaţii Regi să-i scoată de pe unde erau. Aşa plecaseră ei în Marea Oceanică şi cunoscuseră lumea sub toate înfăţişările.

Câinoşenia acelui Amiral, Mare doar cu numele, însă cu sufletul cât murdăria de sub unghii, îi făcuse să binecuvânteze până şi cea mai spurcată dintre închisorile Españei şi să ducă dorul călăului de mâna căruia scăpaseră la Madrid. Cu toată fala ce-l covârşise pe Colón după acel an de navigaţie, cu prostănacii ăia goi puşcă, ori papagalii, ori fructele ce nu se văzuseră în Castilla şi Aragón, cei ce rămăseseră în viaţă se căptuşiseră din aurul făgăduit cam cu tot atât cât ar fi strâns pe cheurile din Palos şi Moguer dacă s-ar fi scărpinat în cur.

Ce e drept, el, Torres, se spălase de osândă. Ciracii însă nu apucaseră şi fuseseră daţi peştilor. Iar la venire starea lui şi a celorlalţi era întocmai ca a sălbaticilor de prin insule loviţi de molimă din pricini nelămurite ori de dorul meleagurilor lor.

Repeta mereu cum coborâseră aceştia în Palos cu mucii până în gură, înlăcrimaţi şi tremurând de frig, dar împopoţonaţi cu coifuri de pene şi şorţuri viu colorate în jurul bucilor, deşi acasă la ei nu văzuse pe nici unul purtându-se astfel. Şi întărea cu acea vedenie tărăşenia cu aurul, cu răsplăţile ce nu le primiseră şi cu moartea vestitului Martín Alonso Pinzón, răpus de boală ori de blestemele lui Colón, mai degrabă purtătorul dracului decât al lui Hristos.

Acestea erau şi spusele lui Giacomo Ricco, frate cu Torres pe caravelele Amiralului. El mai arăta că primirea ce le-o făcuse prostimea şi onorurile aduse jâdului din Genoa sau de aiurea de către sfinţii părinţi şi episcopi ori de Majestăţile Lor Catolice erau o sforărie a sefarzilor împânziţi în Valladolid, în pofida edictelor ce le porunciseră aspru să lase totul şi să părăsească ţara.

Cât despre minunăţiile din ţinuturile de dincolo de Marea Oceanică, se lămuriseră pe deplin: nu numai că luptaseră zi şi noapte cu ţânţarii, tăunii şi şerpii din selva necălcată de picior creştin, dar apa rea şi poamele dădeau dureri de burtă, iar chinul de a răsufla în umezeala fierbinte îl întrecea de mii de ori pe cel al navigaţiei în necunoscut.

Torres încheiase astfel:

— Nu-i nici o sfârâială, Araña. Câştigăm aici la adăpost de foame ori alte nevoi. Lasă-i pe proşti să se încreadă în baliverne, cum zice şi Ricco. Iar noi să ne urmăm meşteşugul ca să-i facem mai abitir să plece acolo unde a înţărcat mutul iapa!…

O vreme, îndemnurile celor doi pehlivani m-au făcut să dau uitării gândul cel nesocotit. M-am întors cu puteri noi asupra cântărilor şi dezmăţului, iar Cáya mă îndrăgise cu totul de la chelfăneala ce i-o dădusem. Într-una din nopţi ea îmi muşluia bănuţul urechii, apoi îmi şoptea un gând al ei:

— Tu singur mi-ai arătat cât mă iubeşti. Nimeni nu m-a bătut, pentru că nimeni nu m-a iubit. Cáya n-are să uite asta…

M-a strâns la piept şi mi-a zâmbit într-un fel care o făcea neînchipuit de frumoasă. Când ne-am împreunat, a strigat ca de o mare minune şi m-a scăldat în lacrimile ei. Dimineaţă am găsit-o veghind întinsă alături şi mi-a şoptit iarăşi:

— Eşti făcut să suferi… Porţi un semn al rănii ce nu se va tămădui. Cât îi va sta în putinţă, Cayetana te va păzi de rele, chiar dacă va trebui să moară pentru tine…

Gol cum eram între bulendrele crivatului, am simţit un fior în toate mădularele şi m-am ridicat să pun ceva pe mine. Cáya m-a prins de mână, m-a ţinut lângă ea şi m-a privit vreme destulă hohotind încet. În pragul uşii a fâlfâit un cocoş vestind primul începutul zilei care m-a găsit mai singur ca niciodată.

Îmi amintesc însă că lacrimile Cayetanei m-au înverşunat cum nu se poate împotriva blestematului de popă, ca şi cum ar fi fost vinovat de starea aceea a ei, a mea şi a tuturor.

Bietul Jesús! Îmi vine greu să spun după atâta vreme ce vrajă mă ţinea în preajma lui, în pofida simţirilor pe care mă căzneam din răsputeri a le ascunde.

Se dovedea mână spartă, ştiu bine, şi nu se sfia a face cinste fără socoteală, aşa cum am vorbit. Dar nu era numai asta. Deseori, înaintea prânzului, când chefliii se numărau pe degete şi mai cu seamă din cei rupţi de băutură peste noapte, Jesús mă chema aproape, scotea de sub rantie o terfeloagă şi se căznea să mă înveţe a buchisi cele scrise acolo. Aşa am adunat eu o brumă de carte, că mai mult nu s-a învrednicit nimeni să-şi încerce răbdarea cu mine.

Şi procitind astfel când eu, când el, se întâmpla să rămână cu ochii pironiţi în gol şi să-mi spună lucruri anapoda ori de-a dreptul blasfemice, pentru că le auzeam întâia oară:

— „Şi-a venit ceasul când s-a făcut întuneric peste toată ţara… Atunci am strigat: Eli, Lama Sabactani?“…

Aici, cum am spus, rămânea cu privirea în albul peretelui, ca şi când i s-ar fi urcat sub tichie vinul ce încă nici nu-l băuse. După o vreme se întorcea către mine clătinând din cap şi urma:

— Adică pe limba asta ar suna aşa: „Dumnezeule-Tată, de ce Mă părăseşti?“…

Şi iar procitea sau punea de la el:

— Ziceau: „Va veni Ilie să-L mântuiască“… Proştii! O mie şi cinci sute de ani şi n-au aflat că înlăuntrul fiecăruia mor Eu, Jesús, îndoindu-mă de Mine Însumi şi nu strigând pe unul, Ilie…

Astea erau dimineţile când mă fermeca. Nu ştiu însă ce-l făcea atât de nesuferit oamenilor. Că deşi mulţi îl strigau la masa lor când doreau să întoarcă pe toate feţele spusele Sfintelor Scripturi şi politica, şi orice altceva, nimeni nu-l suferea mai mult de un ceas-două. Ba deseori sporovăieli începute prieteneşte cădeau în înfruntări, iar cei puţin duşi la biserică nu pregetau a-l lua de piept ori a-şi da la iveală cuţitele. Atunci el ridica mâna ca şi cum ar fi vrut să se apere de scatoalce şi zicea plin de obidă:

— Adevărat vă spun vouă: unul din voi mă va vinde!

Să fi fost de vină înfăţişarea lui. Oricât s-ar fi scăldat şi oricât de frig s-ar fi îndurat Dumnezeu să lase peste Sevilla, Fiul Omului părea uns ca o tingire trecută prin apă rece, iar rantia, chiar şi nouă, ponosită din cale-afară. Sau felul lui de a vorbi câte-n lună şi în stele, sau uşurinţa cu care pierdea la cărţi încât părea că dă de pomană. Nu era zi de la Prea Sfântul să n-o ia peste bot. Dar el se făcea a nu băga de seamă şi adesea îl vedeai însoţindu-se cu câte unul după ce acela îi trăsese picioare în cur.

De ce răbda ocări pe care până şi eu le-aş fi plătit cu sânge şi de n-aş fi putut, aş fi ales moartea? Acea purtare faţă de oameni îi era deopotrivă pedeapsă şi voluptate şi fugă dinaintea singurătăţii.

Odată, dacă nu mă înşală aducerile aminte, chiar în ziua în care nişte muieri nebune bătuseră un preot la Santa Maria de la Concepción în vremea Sfintei Liturghii, părându-li-se că vrea să le încunoştinţeze de hotărârea unei noi alacabale, m-am găsit cu Jesús printre păcătoşii ce roiau în Grădina Portocalilor tăind frunze la câini.

Ieşise din abaţie să tocmească nişte cărăuşi la treburile de pe-acolo şi, cum îi era năravul, sporise fără obraz sumele de plătit pentru asta.

După ce trimisese pe acei nevoiaşi la poarta mânăstirii, se însoţi cu mine în răgazul dinaintea vecerniei, gata să dea atâtea pocale de vin câte puteam duce unul şi altul:

— Fii dar părtaş, nu te teme. Tatăl Meu nu osândeşte patimile omeneşti, ci desfrâul. Şi dacă om adăsta în faţa unei căni pline, va fi ca să pomenim minunea ce-am făptuit-o în Cana Galileii, când am prefăcut în vin jegul din vălăurile unde se primeneau nişte împuţiţi de jidovi…

Dar în amiaza aceea n-am avut treaba celor sfinte. De la o vreme am uitat şi scurgerea orelor, şi cea a banilor, iar pocalele s-au îndesit încât nu ne-a mai păsat nici de lucrul la spelunca lui Aguarrado, nici de vecernia din abaţia Santei Trinidad. Târziu în noapte, am luat calea întoarcerii fără să fi avut vreo făclie. Asta nu ne împiedica să răcnim cântări deocheate, ori dintre cele ce se fac la sfintele procesiuni. Deodată, am spus:

— Iată Casa de San Jorge.

El, ca şi cum n-ar fi călcat în veci pe acolo, m-a întrebat:

— Da’ de ce de San Jorge?

Am urmat cu greu:

— În colţ are o nişă şi în nişă un chip al lui San Jorge…

— Atunci să mergem să ne închinăm lui!…

— Ba nu! Să ne vedem de drum…

— Eu vreau să mă închin lui San Jorge…

Ne-am apropiat de locul cu pricina şi am îngenuncheat. Fiul Omului a rostit atât cât îşi mai aducea aminte dintr-o rugăciune, apoi ne-am ridicat sprijinindu-ne unul de altul. Când am dat să plecăm, am auzit cum nelegiuitul pişa ţărâna din faţa icoanei.

M-am burzuluit:

— Mă, porcule, Dumnezeu e sus şi vede!

— Nu vede, că e întuneric!

Am făcut câţiva paşi şi am strigat:

— Ce dracu’, hai o dată!

În jur nu era ţipenie de om. Am strigat iarăşi:

— Jesús!… Jesús!… Jesús!…

Am început să-l caut. Câteva case mai încolo am zărit o poartă deschisă şi am intrat. În curte, Jesús Fiul Omului sprijinea un perete şi privea o femeie ce se dezbrăca într-o odaie la lumina unei lumânări. L-am tras de teamă să nu dea cineva peste noi, dar el s-a împotrivit din toate puterile:

— Lasă-mă. Lasă-mă să mă lepăd de Satana…

Spunea aceste vorbe şi avea lacrimi pe obraz.

Dimineaţă, susul şi josul se învârteau cu mine. Cineva îmi turnase o vadră de apă în cap. Era jupân Aguarrado:

— Bei! Îţi baţi joc de mine, târâtură. Dacă se mai întâmplă o dată…

Îmi întoarse spatele îngropându-mă sub un potop de sudalme. Am zăcut toată ziua fără să mă pot ridica din aşternut nici ca să beau apă. Curând după prânz s-a întâmplat să vină Cayetana cu o strachină de zeamă pe care am leorpăit-o ca un câine hămesit. Deşi a adăstat cât a fost să înghit fiertura aceea, seara, în speluncă, Aguarrado a găsit de cuviinţă să mă ameninţe din nou:

— Am destule temeiuri să te înec în Guadalquivir ca pe un şobolan. Să nu te mai prind cu Cáya! N-am nevoie de bătăile voastre din pleoape, nici de behăieli de capre în călduri. Auzi bine!…

Aguarrado nu glumea. După unii, gologanii pentru speluncă şi-i trăsese din învârteli cu vite ce nu fuseseră ale lui. Ba, cum îmi şoptise Răsfăţatul, avea şi vieţi pe cuget.

În seara aceea am cântat ca un heruvim şi spun asta nu ca să mă umflu în pene. De la o vreme balercile porniră a se goli cu năduf, iar zarurile uitaseră să cadă pe mese. Abia când am isprăvit cea din urmă cântare, l-am văzut pe Jesús amorţit la un colţ de masă şi pot să jur că nu ştiu când şi cum apăruse în cârciumă. M-am apropiat să-mi cer iertare, doar îl lăsasem în gura lupului. Dar el mi-a răsucit cuţitul în boaşe:

— I-am dat cinci maravedis lui Ricco să vă ciripească pe tine şi pe Cayetana stăpânului. Tu cât vrei să nu te mai atingi de ea?…

Am umflat stacana de pe masă şi i-am golit-o în cap. Întreaga adunare a amuţit, iar Cáya, Laura şi Dulcineea s-au tras în spatele lui Torres. Ticălosul de popă s-a ridicat şi a ieşit în uliţă însoţit de murmurul tuturor, pe când Torres bătu din palme:

— Gata! O să se întoarcă el! Şi dacă nu se întoarce, pagubă-n ciuperci…

La spartul chefului m-a înghesuit însă într-un colţ, dojenindu-mă:

— N-ai făcut bine, Araña. Ăsta, aşa păcătos cum e, poate să-ţi fie tată. Nu te bizui pe noi dacă o fi ca jupânul să-ţi tăbăcească pielea.

Îmi părea rău. Până târziu către dimineaţă nu izbutii să închid ochii socotind cum să-i intru iarăşi în voie afurisitului de călugăr şi numai ăst gând mă făcea să mă zvârcolesc ca pe jăratic şi mă aducea în pragul nebuniei.

A fost cea dintâi noapte în care m-au încercat niscaiva remuşcări. Apucau să dea roată acelei râpe unde mă încolţiseră lupii prea multelor mele nebunii. Rădvanul lui don Francisco Gesto lua pustia în răspăr, îi vedeam pe toţi ceilalţi, Cebolla, Muleta, Zarcillo şi Mancique, şi pe Inés Perraca o vedeam, şi ştiam că se depărtaseră de mine atât cât cale între noi nu mai era.

Dădusem deci acea libertate, mă lepădasem adică de ea pentru câţiva arginţi şi iată, eram un vagabond gata să vândă şi să se vândă pe nimic. Din năzuinţe se alesese praful. În zadar mă chinuia dorul de ei, acum când desluşeam că-mi vârâsem capul în zbilţul hingherului. Aguarrado nu va fi întârziat să-mi pună pielea în băţ. Şi ce altceva decât să tremur ca un câine ud şi să aştept puteam să fac eu, al nimănui în Sevilla?

Zile de-a rândul am bătut Triana, şi Castro, şi Sierpes să scap de groaza acelor gânduri, însă nici măcar dughenele din Uliţa Francilor ori din Alcaicería pline de minunăţii şi scumpeturi ce altădată îmi suceau minţile nu izbuteau să mă scoată din ale mele.

Ce să mai spun de cârciumile de pe lângă Grădina Ulmilor, unde înainte îmi plăcea să pierd vremea la o cupă de vin, zgâindu-mă la mulţimea de venetici din miazănoapte şi ascultându-le graiul bolovănos? Ei jucau zaruri în aşteptarea plecării către Sfântul Mormânt şi crăpau de foame. După cum mi s-a spus, se împăcau cu lăptucile şi fructele de mare ca Diavolul cu Bunul Dumnezeu. Vinurile andaluze lucrau însă asupra lor, pentru care spărgeau mesele şi se aruncau unii pe alţii în colbul drumului când nu se tăiau cu săbiile.

Tihna mi-o găseam tot în Arenal. Nimic nu putea să întreacă în măreţie fluviul şi malurile sale. Ceasuri întregi priveam îngrămădeala de tartane, şalupe şi feluci forfotind în jurul corăbiilor precum puii pe lângă mamele lor, cu mărfurile de trebuinţă în Indii: carne şi peşte sărat, pesmeţi, butoaie cu ulei ori vin, lăzi cu mărgele şi oglinzi, clopoţei, bombarde şi ghiulele şi praful de puşcă.

Apoi veneau supraveghetorii Casei de Contratación. Maeştrii şi negustorii nu pridideau să le intre în voie. La fel şi regidorilor Santei Hermandad. Ei vegheau ca năimiţii să nu fi fugit din galere ori ca între hodrobele să nu se fi rătăcit niscai sfarog vrăjitoresc.

După toate acestea şi încă alte şi alte demersuri, sosea ziua sorocită. O mulţime de locuitori ai Sevillei se aduna la malul fluviului printre lăzile şi baloturile îngrămădite acolo, căci magaziile erau prea strâmte spre a cuprinde lucrurile aduse pe apă şi pe uscat. Vorbeau în glas înalt şi râdeau ca la sărbătorile cele mari, iar în mijlocul zarvei mulţi nu apucau să bage de seamă cum se desprindeau navele, pornind într-olaltă cu apele mereu somnoroase ale Guadalquivirului.

Atunci lumea se împrăştia în cetate şi în loc rămâneau doar răzleţi zdrenţăroşi cu sufletele pline de ducă şi femei cu ochii păienjeniţi după albele neîntoarceri. Truditorii cu ziua rostogoleau alte butoaie cu ulei ori vin, aburcau în cârcă baloturi ori saci cu săpun, legături de azulejos smălţuite în Triana, postavuri şi piei şi chiupuri cu argint viu pentru facerea oglinzilor, adus tocmai de la Almadén, din Sierra Morena. Şi se iscau îmbrânceli, ţipete şi înjurături în ceasul acela, căci abia se descoperea lipsa mărfurilor asupra cărora lucraseră unii, amestecaţi în mulţimea de gură-cască…

Gândurile mele coborau Guadalquivirul odată cu corăbiile, neliniştea lor era altfel decât în restul zilelor şi numai aşa izbuteam să mă împac cu mine însumi – semn dumnezeiesc de rostul meu către marginile lumii şi asta mai devreme decât aş fi putut să bănuiesc atunci.

Sărmana Cayetana mă urmărea cu privirea de departe. Aguarrado nu se sfiise s-o înşface de plete şi să dea cu ea de toţi pereţii. Pentru cea din urmă oară ne întâlnirăm undeva în Arenal, printre nişte grămezi de odgoane, împreunându-ne de-a-mpicioarelea, precum câinii:

— Nu pot trăi fără tine. Să fugim. Putem câştiga destul ca să ne ţinem zilele. Cine ştie, dăm şi noi de bine…

Ce să-i fi spus? Că mă temeam de oamenii lui Aguarrado, despre care aveam încredinţarea că ne pot dibui şi-n gaură de şarpe? Că viaţa se scumpise încât cu ce dădeai pe o arroba de grâu ori pe o oaie întreagă altădată abia izbuteai să tocmeşti o fanega de făină? Că meşteşugul meu avea căutare cât potcoavele de cai morţi? Asta mai lipsea, să fi ajuns peştele ei, deopotrivă cu acela de care ne străduiam să scăpăm!

Am înţeles să tac. Ea n-ar fi priceput nimic din acestea ori le-ar fi răstălmăcit.

S-a pierdut printre fluierăturile hamalilor, dobitoace de povară gata să facă mai degrabă răul. Am privit cum trăgeau de ea, cum încercau să-i salte poalele ori s-o pipăie prin cele locuri şi am văzut cum ştia să se apere de pohtele lor, lovindu-i cu picioarele şi scuipându-i. Aşadar nu avea nevoie de unul ca mine, adus pe lume ca să-i încurce pe alţii, şi acest adevăr desluşit chiar atunci mi-a umplut iarăşi sufletul de amar.

Am stat mult şi bine între mormanele de frânghii. În faptul serii m-am strămutat pe malul apei pentru că acolo mă simţeam liber, aşa cum am spus. După o vreme s-a aşezat lângă mine Jesús şi am privit apa împreună ca şi cum am fi aşteptat hoitul unui apropiat al nostru.

Omul acela puhav îmi părea chipeş, iar înverşunarea mea se dovedise de prisos.

În pragul cârciumii, i-am spus:

— Pedeapsa pe care mi-am luat-o singur a fost la fel de mare cu a ta.

El m-a bătut pe umăr şi a zâmbit:

— Ştiu. Noaptea trecută m-am înfăţişat Tatălui Meu Ceresc. Am stat de vorbă o mulţime şi m-a îndemnat să vin, să te împac şi să te iert…

Am căutat să isprăvesc degrabă cântările cu care eram dator. Torres şi Ricco avuseseră un noroc diavolesc şi ridicaseră vreo zece ducaţi de la unul, don Andrés de Guzmán, văr cu vestitul arhiepiscop don Juan de Fonseca, mai-marele Casei de Contratación, şi de la un căpitan de alguacili, ce doar spada şi hainele nu le zălogise.

A doua zi Torres, lingându-se cu Dulcineea pe o laviţă, se luă de mine:

— Auzi, mă, jupânul vrea să te dea. Eşti prăpădit rău! Cáya, de când umblă cu limba scoasă după tine, nu-l mai ascultă. Ce pot eu să zic…

Mi-am pus o porţie de olla podrita şi m-am aşezat în celălalt capăt al mesei să-mi văd de mâncare. Păţania cu Jesús mă îndemna să mă stăpânesc. Dar mai degrabă s-ar fi făcut puţ în mare decât ca omul dracului să mă fi lăsat în pace.

— Ai să te trezeşti în curul gol, stârpitură… Saltimbancii ţi-au dat cu tifla, de vreun meşteşug adevărat habar n-ai, aşa că banii or să tragă la tine mai al dracului decât la câine puricii.

I-a făcut vânt farfuzei de pe genunchi, s-a ridicat şi s-a apropiat de mine cu mădularul atât de înfoiat încât am crezut că o să-i sfâşie prohabul. Nici de nenorocita aia de mâncare n-aveam parte s-o înghit în linişte.

— Sunt om bun şi nu vreau să te las – zise aşezându-se alături. Putem câştiga împreună cât neam de neamul tău n-a văzut la un loc. Ce zici?

În vreme ce-mi vorbea scutura o pungă cu gologani, iar sunetul banilor mi se păru dintr-odată mai aţâţător decât ghiveciul pe care mă osteneam să-l mestec. Am înghiţit cu greu:

— Mă prind.

— Jură pe Sfânta Cruce că n-ai să scapi o vorbă.

— În ce mă bagi?

— Jură! – făcu el întinzându-mi crucea pe care o purta legată la gât cu un şiret.

— Jur!

Îşi apropie mutra până la un sfârc de mustaţă de mine şi începu să-mi toarne în urechi, picătură cu picătură, otrava ticăloşiei. Blestemată rămână clipa aceea în vecii vecilor!

— Jesús ne roagă să-l ajutăm… Lipsesc o groază de bani din sipetele mânăstirii şi pare că abatele a prins de veste. Scăparea e una singură. Pe seară vin fraţii călugări de la abaţia Mejorada şi aduc în taină un lădoi cu zece până la cincisprezece mii de reali. Vor să înceapă o nouă biserică aici, în Sevilla. N-au alte arme decât toiegele, aşa că-i putem pune pe fugă una-două. Afară de banii pe care ni-i cere Jesús, ne-ar rămâne cel puţin şase mii. Daţi pe din patru, că nu suntem singuri, ne-am alege fiecare cu o mie cinci sute. Ce zici?

— Şi cum, bănetul bate atât amar de drum fără nici o pază?!

— Asta nu te priveşte. Alguacilii care-s cu ei au fost mânjiţi. La primul semn vor spăla putina.

— Şi cine-s ceilalţi doi?

— Ricco şi Valverde. Pe urmă aducem banii aici, în odaia mea, tâlharul de popă ia cât îi trebuie, împărţim restul între noi şi ne dăm la fund până se limpezesc apele. Totul e chitit să nu întâmpinăm nici cea mai mică primejdie. Care dintre noi ar fi dornic să-şi pună pielea în băţ?

Zisele din urmă avură darul să-mi răpească minţile. Mă şi vedeam stăpânul unui purcoi de arginţi din care aş fi trăit regeşte, împreună cu Cayetana, până la sfârşitul zilelor. Eu, al cărui obraz abia apucase să mi-l netezească briciul!

— Sunt gata – am şoptit privind crunt în cele patru unghere ale încăperii, de parcă acolo s-ar fi aflat careva să tragă cu urechea.

Sărmană minte de netot! Până la ceasul sorocului m-am perpelit în crivatul meu, încercând să dorm ca să treacă vremea. Prea era totul aproape ca să nu chicotesc la gândul straielor alese ori al caselor şi acareturilor ce aveam să le rânduiesc nu peste mult, arătând Cayetanei că puterea mea nu cunoaşte margini.

După un ceas ori două mă cuprinse totuşi îndoiala. Apoi mi s-a făcut frică. Luptam cu mine însumi şi cu blestematele de gânduri care mi-aduceau furnicături pe şira spinării, încredinţat că dacă mă dădeam bătut eram cu adevărat bun de ştreang.

Puteam pierde mai mult decât banii? De bună seamă. După alt ceas, nebuniile ce le făptuisem acolo cu Cáya, jurămintele ei înfocate, ura tuturor împotriva noastră mă hotărâseră să mă las păgubaş. Aveam tăria să văd răul şi să-l curm. Sunt încredinţat că ea m-ar fi înţeles şi m-ar fi iubit şi mai mult. Aşa era bine. Le lăsam lor banii şi murdăria pe care de atâta amar de vreme se străduiseră să mi-o toarne în suflet.

Câtă dreptate avea Cayetana! Datoria în faţa lui Dumnezeu era înainte de toate lepădarea fostelor noastre vieţi. Şi astfel primeniţi, vom fi fugit cât vedeam cu ochii. Ne vom fi aşezat într-un loc unde, neştiuţi de nimeni, ne vom fi iertat unul pe celălalt şi vom fi purces a ne clădi vieţi noi din trudă şi bucurie. Aş fi uitat lăuta în folosul altei îndeletniciri, dacă până şi măsluitorii de cărţi vedeau în mânuirea ei puţini sorţi de izbândă întru câştigul pîinii.

Destul pătimisem adunând cât să mi se lipească burta de şira spinării. Omul cinstit găsea de lucru pretutindeni. În Granada sau în Córdoba, de când cu răzmeriţele maurilor, se căutau oameni să se aşeze prin partea locului, că, aşa cum se auzise, până şi cardinalul Cisneros le ceruse Preafericiţilor noştri Stăpâni şi Regi să-i slobozească din ţinuturile înalte acolo, aproape de şes, iar în satele lor să-i strămute pe necredincioşi ca să nu mai uneltească împreună cu cei de peste mare…

Tocmai când mă ridicasem dintre bulendre să-l caut pe Torres şi să-i aduc la cunoştinţă hotărârea mea, am auzit paşi şi gândul cel dintâi, cel care mă rătăcise, mi-a întunecat iarăşi minţile.

Uşa s-a deschis şi cineva a întrebat din prag:

— Hei, eşti aici?

Era Ricco înarmat până în dinţi, purtând un coif cu vizieră pe care dracul ştie de unde îl furase. Mi-am strâns centironul şi mi-am înfipt în el două cuţite îndeajuns de lungi să îngrozească pe orice nenorocit de călugăr.

— Ţine şi arbaleta asta – făcu Ricco plăcut mişcat de înfăţişarea mea.

— Habar n-am s-o mânuiesc.

— N-are a face. Ai grijă însă la trăgaci. E încărcată.

Amurgul scălda Sevilla la un ceas când umbrele şi lucrurile abia se pot deosebi între ele. Ne-am furişat pe lângă ziduri fără să fim luaţi în seamă.

— Grăbeşte! Asta ar lipsi, să scăpăm prada!…

Ne pitirăm toţi patru abia trăgându-ne sufletul la o răscruce îngustă din Triana. În câteva clipe s-au făcut auzite glasuri şi mers agale de animale de povară, iar Valverde, cu mâinile tremurânde, scăpără amnarul de trei ori.

— Acum! – răcni Torres trăgând spada şi năpustindu-se urmat de Valverde asupra slujitorilor Domnului.

Am apucat să văd alguacilii luând-o la sănătoasa, deşi erau de două ori mai numeroşi decât noi, şi pe cei şase călugări albiţi de groază în mijlocul răspântiei.

Dintre case însă, trecând cu mare uşurinţă un gard de uluci, s-a aruncat asupra lor o altă ceată în fruntea căreia, după statură şi veşminte, mi s-a părut că-l recunosc pe Paco Răsfăţatul.

— Am fost vânduţi! – îmi şuieră Ricco răsucindu-se pe călcâie.

Priveam înmărmurit. Doi sau trei dintre călugări se zbăteau în chinurile morţii, săgetaţi în piept sau în gât. Tocmai când Răsfăţatul şi ai lui săltau lada cu bani, Torres, ajuns nu ştiu cum lângă mine, mă îndemnă cu năduf:

— Trage, pentru numele lui Dumnezeu! Nu vezi că ăştia ne umflă prada?

Am apăsat pe trăgaci. Săgeata, blestemat sunt pe vecie, se opri în pântecele lui Jesús, apărut de pe unde stătuse pitit ca să încerce curmarea măcelului.

— Nenorocitule, ce-ai făcut? – mă luă de piept Torres. Ne-ai băgat la apă!

Cum era de aşteptat, zgomotul armelor şi strigătele ridicară oamenii Santei Hermandad a căror venire se auzea de departe. Cât ai clipi, în afară de mine, nu mai rămase picior de pezevenchi prin preajmă.

Hohotind, încercam să-i smulg săgeata lui Jesús cu nădejdea deşartă că nu se va prăpădi.

— Jesús!… Jesús!… N-am vrut!… Să nu mori, Jesús!… Te rog!… Din suflet te rog!…

Dar el şopti cu o ultimă sforţare:

— Tată, îmi încredinţez sufletul în mâinile Tale… Voia Ta se va împlini…

Apoi dădu pe gură un şuvoi de sânge şi-mi împroşcă mâinile şi pieptul.

Oamenii legii au năvălit din trei părţi şi abia când au strigat să mă dau prins am înţeles că trebuia să fug.

Vederea celor patru călugări morţi i-a descumpănit atât cât să nu mă înhaţe. Goneam trecând uliţe, garduri şi curţi, cu iuţeala pe care doar frica de moarte ţi-o poate da.

Prea bine ştiam ce mă aşteaptă. Dus între doi cai până la beciul din capătul uliţei Sierpes, aveam să fiu trecut chiar în acea noapte în mâna unui temnicer deprins cu mânuirea fiarelor şi a focului întru stoarcerea adevărului gol-goluţ. Apoi avea să vină magistratul, apoi iar temnicerul. Apoi un părinte inchizitor să se roage pentru mine şi să mă întrebe dacă n-am ascuns nimic. Şi iarăşi temnicerul, şi iarăşi părintele inchizitor. Apoi cortegiul sabiei şi ramurii de măslin şi strigarea păcatelor. Tată şi rude aduşi la faţa locului s-ar fi lepădat de mine, iar prietenii îngroziţi ar fi tăgăduit că m-ar fi cunoscut vreodată.

O, de-ar fi fost numai atât! Judecata şi Braţul Secular erau fără scăpare.

În mai puţin de o jumătate de ceas m-am găsit în genunchi, mulţumind cu lacrimi lui Santiago, departe de porţile Sevillei. Singur El îmi îngăduise să le trec la ceasul când cei ce le aveau în grijă nu apucaseră să le închidă ori să afle urgia ce căzuse pe capul meu.

Nu ştiu câtă cale am pus între mine şi acel oraş blestemat.

Am mers cât m-au ţinut picioarele şi către dimineaţă am aflat culcuş între nişte tufe. Nu m-am mişcat de acolo până la scăpătat, deşi foamea îmi dădea ghes de-mi venea să urlu.

Da, îmi venea să urlu. Ce ursitoare s-o fi aşezat la căpătâiul leagănului când maica mă pogorâse în astă viaţă? Ce păcate ale strămoşilor eram chemat să ispăşesc? Cum şi cu cine trebuia să mă înfrunt că nădejde nu mai era, iar drumurile se arătau oriîncotro nesigure şi duşmănoase?

Aş fi dat trei sferturi din zilele ce le voi fi avut de trăit ca să-l întorc pe Jesús din moarte. Bani, suflet, har, toate se dovedeau lipsite de însemnătate pentru asta. Aş fi dat-o fără să mă tocmesc şi pe Cayetana.

Am scos unul din cuţite şi mi-am trecut buricul degetului peste lamă. Era bun pentru ce aveam să făptuiesc. Dar am ridicat ochii asupra câmpurilor şi undeva, la marginea zării, l-am văzut pe Fiul Omului ori poate pe Însuşi Dumnezeu.

Acea arătare clătina din cap sau mă chema la ea, sau îmi făcea semn să aştept ca să vină ea la mine. Apoi între tufe am auzit mişcare, inima mi-a zvâcnit încât am crezut că o să-mi spargă pieptul şi am înghiţit în sec. Deci nu apucasem să fug şi mă ajunseseră. Hotărât să mă dau legat fără împotrivire, am înfipt cuţitul în pământ până în prăsele, am închis ochii şi am prins să mă rog.

Peste moarte călcând, puteam să mă înfăţişez lui Jesús şi să-mi aflu izbăvirea.

Afurisiţi erau şi Torres, şi Aguarrado, şi don Francisco Gesto, şi toţi cei care îşi dăduseră mâna ca să mă îndrepte către ziua aceea! Afurisiţi în veci negustorii şi banii, şi toţi mânuitorii lor! Ei ţin în mâini frâiele lumii şi sucesc minţile oamenilor făcându-i să joace pe sârmă, să treacă prin foc ori să ridice mâna asupra aproapelui. Căci bani le curg prin vine, bani respiră şi cacă, ei le sunt mişcarea, sufletul şi puterea şi viaţa însăşi.

Am stat aşa, cu ochii închişi, vreme destulă, aşteptând să cadă asupra mea bicele alguacililor. Într-un târziu m-am ridicat gata să le ies în întâmpinare, să-mi recunosc vina şi să isprăvesc degrabă, dar am văzut că nu era ţipenie. Ci doar la oarecare depărtare o vulpe care tocmai rostogolea un arici se oprise şi mă privea gata s-o ia la sănătoasa.

Am început să plâng şi vulpea s-a făcut nevăzută, întocmai ca şi ariciul.

Îmi vin în minte mereu lucruri fără însemnătate şi chiar este de mirare cum amănuntele astea rămân, pe când fapte şi oameni s-au învălmăşit dincolo de marginile uitării. Este, cred, o ciudăţenie a mea. Îmi amintesc mai curând despre doi cerşetori din Valladolid întâlniţi pe când băteam drumurile cu don Francisco Gesto, decât numele întreg al sultanului din Malacca, în vremurile mai apropiate, când Dumnezeu mi-a îngăduit mie să pun primul piciorul în acele locuri.

Era o dimineaţă în pragul iernii când lumina se ridică din pământuri odată cu ceaţa şi lasă peste lucruri o pulbere fină. Se făcea auzită o cântare şi am stat locului să o ascult. Îmi părea că vine de dincolo de fire preamărind fapte de arme ale celor din vechime, ori cine mai ştie. Şi i-am văzut cum se întrupau din văzduh aidoma Demonului, şi am rămas în mijlocul uliţei fără putinţa de a mă depărta.

Milogii s-au oprit la câţiva paşi, cu toate că acela lipsit de picioare nu rostise nici un cuvânt, şi au încetat cântecul. Orbul, care îl purta într-un samar, şi-a îndreptat privirile goale către mine:

— Ne tai calea, deşi nu vrei să ne miluieşti. Cerşeşti aidoma nouă, ori eşti de curând în cetate şi nu ne-ai mai văzut?

Nu i-am învrednicit cu vreun răspuns. Atunci orbul a grăit iarăşi:

— Pari tânăr, o simt după miros. Şi eşti nefericit. Durerea din suflete are mirosul cel mai tare. E aidoma cu al vinului tulbure în prag să se oţetească…

Schilodul a adăugat:

— E crud, Pedro. Ca frunzele de lăptucă.

Orbul a rânjit:

— Cel ce umblă fără căpătâi încă de dimineaţă nu se va da în lături de la nimic.

Au trecut pe lângă mine luându-şi cântecul de unde îl lăsaseră şi am simţit cum se topesc între ceţuri, mai întâi ei şi încet-încet cântarea cea fără de început şi sfârşit.

În iarna aceea i-am mai văzut în vreo câteva rânduri fără ca starea lor să se fi schimbat, semn că jalobele despre care am auzit că le înfăţişaseră Curţii rătăceau prin cancelarii, ori nu fuseseră luate în seamă, ori nici nu fuseseră scrise.

După cum am aflat mai pe urmă, nenorociţii mâncaseră solda Preaputernicelor noastre Majestăţi doña Isabel şi don Fernando şi păcatele lor se dovediseră într-una din încăierările cu maurii, când un butoi cu pulbere se aprinsese şi-i ologise, făcându-i neoameni.

La Valladolid se spunea că veniseră cu gândul unei jalobe către Sfânta Biserică ori către Înalta Curte, în numele cărora ziceau că lucraseră, dar până să ajungă de faţă cu corregidorul sau un alt mai-mare, băteau uliţele aşteptând mila celor ce se îndurau de ei.

Milogi am întâlnit apoi în toată lumea. Eu însă numai pe ei doi mi-i amintesc desluşit. Vorbele ce mi le aruncaseră mă făcuseră să-i urăsc aşa cum uram în acele clipe vulpea şi ariciul şi întreaga fire, şi mai ales pe mine însumi.

Am pornit la drum îndată după căderea întunericului blestemându-mi spaima şi am mers cale, nu glumă, fără să mă uit înapoi. Doar astfel aveam să scap celor stârniţi de moartea călugărului a căror răsuflare o simţeam neîncetat în ceafă. Prea curând însă am căzut răpus de osteneală şi dimineaţă, când soarele a scăpărat pe cer, m-am găsit într-o livadă din apropierea unei aşezări care trebuie să fi fost Palos sau Moguer. De cealaltă parte a ei am zărit marea.

Nemâncat de atâta vreme, înainte de a mă pitula într-o văgăună plină de mărăcini am cărăbănit în piepţii cămăşii poame cât puteam duce şi am mulţumit cu lacrimi Domnului-Dumnezeu că-mi hărăzise să mă îndestulez şi încă să nu fiu dibuit.

Şi m-a cutremurat păcatul că ruga mea era ruga tâlharului ce-l jefuieşte pe drumeţ, a nemernicului ce se aruncă asupra bărbatului ţiitoarei sale ori a celui ce-şi vinde părinţii şi fraţii.

Cu acest gând am aţipit ca să-l visez pe Jesús şi, în ciuda remuşcărilor, nimic sfânt nu era în visul acela, ci curul lui alb şi păros ca spinarea unui porc în preajma Crăciunului, curul lui dănţuind deasupra Cayetanei atunci şi în vecii vecilor.

Şi totuşi n-am strigat în somn şi asta mi-a fost izbăvirea.

Am povestit mai înainte despre Torres şi Ricco şi ceilalţi ciraci ai lor pe care Preaputernicii Seniori şi Regi, pe atunci stăpânii noştri, îi făcuseră scăpaţi în acea primă navigaţie către Indii. Juraseră că în afară de ei nimeni nu se încumetase la o astfel de încercare, că toţi ceilalţi bandiţi din Castilla şi Aragón aleseseră ghiuleaua ocnei ori a galerei în locul morţii dincolo de Marea Oceanică, unde nu puteau întâlni decât flăcările Gheenei.

Atunci, ca şi acum, am pus temei pe minciunile lor cât se poate pune pe fecioria târâturilor din Grădina Ulmilor de la Sevilla, căci cum altfel să fi fost când la galere mureau zilnic destui din pricina traiului la care erau siliţi?

Asta fără a mai socoti desele înfruntări cu piraţii din Marea Interioară. Cel puţin unuia Barba Roja, creştin vândut sectanţilor lui Mohamed, după cum se spunea, i se dusese buhul pentru cât era de fioros. Ba stau şi mă gândesc dacă atunci, în vremea fugii mele, se împlinise sau nu anul de când dovedise atâta neobrăzare încât pusese gabja pe navele Sfântului Părinte chiar în portul Ostiei, ori pe unde vor fi fost ele.

Aşa se face că în afara unor nemernici sortiţi pieirii fără putinţă de tăgadă, nici un om cinstit nu s-a încumetat să plece cu Amiralul Colón, mai ales că acesta tăinuia ori nici nu ştia vreun drum către Indii, acum că greşeala lui mi-e limpede şi am trăit o viaţă străbătând Marea Oceanică.

Faptele grăiesc de la sine. Întorşi la fel de becisnici precum plecaseră, aproape toţi îşi vor fi luat vechile îndeletniciri de a înfăţişa beteşuguri ori plăgi înfiorătoare spre a stârni mila, pricepându-se prea bine a o cere la nevoie pe lângă gurile negre ale flintelor. Şi asta chiar acolo în Palos, unde, sloboziţi de pe corăbii, se vor fi văzut liberi să facă ce vor.

— Spune! Spune tot!

Cel ce părea căpetenia cetei ridicase de păr pe unul legat fedeleş şi jur pe sufletul meu că nu erau decât vreo douăzeci de paşi între ei şi locul unde mă aflam eu. Ceilalţi făcuseră roată, iar unii se apropiaseră până la mai puţin de o lungime de sabie încât, buimac de somn, am crezut că mă dibuiseră şi veneau să-mi facă de petrecanie.

— Preţul trădării e aici – zise cruntul căpitan aruncând lângă învinuit o pungă destul de grea după zornăitul banilor.

— Ce-ai crezut, cap sec?… Ai să mori, iar don Fermín al tău o să te urmeze cât de curând…

Apoi zise către ceilalţi:

— Şi nu ştiaţi cum ne-a scăpat când noi îi înconjuraserăm casa cu o noapte înainte… Dacă vreunul crede că trebuie să-i lăsăm viaţa ăstui trădător, să grăiască!

Tăcerea se aşternu neîndurătoare. Osânditul se căcase pe el, căci putoarea ajungea până la mine, dacă nu cumva mă scăpasem chiar eu în nădragi. A dracului spaimă îmi îngheţa răsuflarea!

Nenorocitul a bâiguit ceva despre aprinderea unei case şi a unor acareturi ale acelui don Fermín, dar n-am priceput mai deloc cum stătuse treaba. Căpitanul însă i-a retezat-o scurt:

— Pierdem vremea! Ce facem cu el?

— Să-i scoatem ochii! Ca unui şobolan împuţit! – strigă unul ce se afla atât de aproape încât auzeam cum îi chiorăiau maţele de nerăbdare.

M-aş fi dat cu dragă inimă în mâinile poterei, numai să ştiu că ăia vor fi plecat în treaba lor fără să pună gheara pe mine.

În câteva clipe osânda a fost dusă la îndeplinire. Cel rămas fără lumina ochilor urla ca din gură de şarpe.

— Daţi-i ochii să şi-i mănânce! Poate o să tacă…

Nu m-am îndoit nici o clipă că aşa s-a şi întâmplat, căci tânguirea i-a fost curmată. S-a auzit apoi un grohăit şi când am ridicat capul am văzut că îi tăiaseră beregata. Unul îi dănţuia pe piept, iar sângele ţâşnea la o depărtare de câţiva stânjeni.

Dar nu s-au mulţumit cu atât. Până să înceteze zbaterea, ei îl şi spintecară şi apucară a-i anina măruntaiele prin pomii din livadă. Apoi l-au spânzurat şi pe el de o cracă şi am auzit iarăşi:

— Spintecaţi-l mai tare şi turnaţi-i argintul în burtă! Să se vadă care este adevăratul preţ al trădării!…

La un ceas ori două după plecarea bandiţilor, am ieşit dintre mărăcini şi m-am apropiat de mort.

Să spun drept, când se lăsase liniştea îmi încolţise un gând cum că arginţii, preţul trădării, ar fi slujit mai cu folos buzunarelor mele decât nu ştiu căror pilde ale unor tâlhari de drumul mare. Că şi pildele astea au rostul lor şi nici aşa nu e vreo sfârâială cu ele. Cel ce are vreme de vorbe este ori sătul, ori cu minţile rătăcite, iar gândurile ticăloşilor cu atât mai abitir nu trebuie să se împlinească dacă vrem ca lumea să dăinuie.

I-am tras mortului cizmele din picioare. Avea o pereche de încălţări nou-nouţe care nu-i mai făceau trebuinţă. Roşii cum erau, sângele trecea aproape nebăgat în seamă şi ar fi fost păcat să le las acolo ca să pricopsesc pe vreun fitecine.

N-am uitat, fireşte, nici bănetul. Treaba a fost atât de scârboasă, încât am borât de vreo două-trei ori până să isprăvesc, dar nu mi-a părut rău: am ciordit din burta mortului aproape o sută de reali la care nici visasem în clipa fugii din Sevilla ori când asasinii îi făcuseră ăluia de petrecanie şi crezusem că şi clipele mele sunt numărate.

Praful s-a ales deci din frumoasele învăţături ale acelor nemernici, chiar dacă lăsasem în urmă prea destul ca să ridice părul măciucă oricărui târgoveţ. Şi gândindu-mă cât de vesel ar fi fost să cad prins pentru un omor săvârşit de alţii când eu fugeam de o învinuire mult mai grea, sau de adunătura de tâlhari care lesne ar fi recunoscut cizmele ori banii pentru pilduirea norodului, am pornit la drum pe dată.

În seara zilei următoare, cred, am trecut în Portugal şi am răsuflat uşurat. Am intrat în prima capelă închinată lui Santiago ce mi-a ieşit în cale să-i mulţumesc pentru ocrotire şi am pus un real în cutia milelor. Vina faţă de Jesús m-a ţinut mult acolo.

N-am cutezat să cerşesc îndurare decât în numele celui ce plătise preţul păcatului meu osândindu-mă la fugă, surghiun şi neîmpăcare. Şi dacă Dumnezeu îmi îngăduia atunci să aflu ce soartă îmi hărăzise, m-aş fi întors în mâinile urmăritorilor mei, izbăvindu-mă.

1. Cuvintele scrise cu aldine sunt explicate în glosarul (de la sfârşitul volumului) intitulat Oameni, fapte, vorbe, locuri, întâmplări adevărate.