Andreï Makine, Le crime d’Olga Arbélina

© Editions Mercure de France, 1998

All rights reserved

© 2001, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5748-3

ISBN PDF: 978-973-46-5749-0

ISBN print: 978-973-46-5614-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Gustav Klimt (1862-1918), Pălărie neagră cu pene, 1910

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Născut în Siberia, dar stabilit la Paris spre sfîrşitul anilor '80, ANDREÏ MAKINE se numără astăzi printre cei mai apreciaţi scriitori francezi contemporani, fiind asimilat de ţara de adopţie imediat după succesul răsunător al romanului Testamentul francez (1995; Polirom, 2002, 2013), distins cu cele mai prestigioase premii literare din Franţa: Prix Goncourt, Prix Médicis şi Prix Goncourt des Lycéens. Scrise într-un stil sobru şi evocator inconfundabil, romanele sale au încîntat publicul cititor, fiind traduse în peste patruzeci de limbi. La Editura Polirom au mai apărut: Pămîntul şi cerul lui Jacques Dorme (2004, 2014), Femeia care aştepta (2005), Iubirea omenească (2007), Recviem pentru Est (2008, 2015), Viaţa unui bărbat necunoscut (2010), Cartea scurtelor iubiri eterne (2011), O femeie iubită (2013) şi Patria locotenentului Schreiber (2015). În 2005, scriitorul a fost recompensat cu Prix Prince Pierre de Monaco pentru întreaga carieră literară.

Vouă

„Mama l-a înduplecat poate pe Dumnezeu pentru mine“, declară acuzatul la anchetă…

Feodor Dostoievski,
Fraţii Karamazov

„«Ce-ai făcut din mine! Ce-ai făcut din mine!»

Dacă am vrea să ne gîndim la lucrul acesta, nu există probabil vreo mamă iubitoare care să nu poată, în ultimele ei clipe, adesea cu mult înainte, să-i facă acest reproş fiului său.“

Marcel Proust,
„Sentimente filiale ale unui paricid“

I

Primii îi pîndesc cuvintele ca nişte simpli hoţi de confidenţe. Următorii apreciază la ele probabil altceva. De altfel, pot fi deosebiţi uşor: mult mai rari decît cei doar curioşi, ei vin singuri, îndrăznesc să se apropie ceva mai mult de bătrînul înalt care patrulează încet prin labirintul aleilor şi pleacă mai tîrziu decît primii.

Cuvintele pe care le murmură bătrînul sînt imediat risipite de vînt în lumina glacială a sfîrşitului acestei după-amieze de iarnă. El se opreşte lîngă o lespede de mormînt, se încovoaie ca să ia o creangă grea care brăzdează, ca o crăpătură, inscripţia cioplită în piatră poroasă. Vizitatorii curioşi îşi apleacă uşor capul spre vocea lui, prefăcîndu-se că examinează monumentele din preajmă… Cu o clipă în urmă aflau cum şi-a trăit ultimele ceasuri un scriitor cunoscut la vremea lui, dar uitat după aceea. A murit noaptea. Soţia lui, cu degetele ude de lacrimi, i-a închis ochii şi s-a întins lîngă el, aşteptînd dimineaţa. Apoi o altă poveste, surprinsă pe aleea paralelă, ale cărei lespezi de mormînt poartă date recente: un balerin, mort cu mult înainte de bătrîneţe, care şi-a primit sfîrşitul repetînd de mai multe ori, ca pe o formulă sacramentală, numele tînărului său amant care-l contaminase… Iar apoi, cuvintele acelea, furate în faţa unui piedestal bondoc cu o cruce deasupra: povestea unui cuplu care, la începutul anilor douăzeci, a trăit cu speranţa chinuitoare, ireală, a unei vize pentru străinătate. El, un poet celebru căruia nu i se mai publica nici un rînd, ea, o actriţă căreia i se interzisese de mult să mai apară pe scenă. Zăvorîţi în apartamentul lor din Sankt-Petersburg, se şi vedeau condamnaţi, arestaţi, poate chiar executaţi. În ziua cînd, printr-o minune, le-a sosit aprobarea de a-şi părăsi ţara, femeia a ieşit, lăsîndu-şi soţul năuc de fericire. Ca să facă nişte cumpărături în vederea călătoriei, s-a gîndit el. Ea a coborît, a traversat o piaţă (călătorii dintr-un tramvai i-au zărit zîmbetul) şi, ajungînd pe chei, s-a aruncat în apa verzuie a unui canal…

Vizitatorii, cei care ascultau din pură curiozitate, pleacă deja. Unuia dintre ei i-a scrîşnit sub toc o aşchie de cremene. Bătrînul şi-a îndreptat trupul de uriaş şi i-a învăluit cu o privire sumbră şi parcă mîniată că-i vede pe toţi acolo, în jurul lui, înţepeniţi în atitudini fals distrate. Au fugit stîngaci, mai întîi în şir indian, ocolind lespezile de mormînt, alcătuind apoi un grup mic pe aleea care duce spre ieşire… În clipele acelea stînjenitoare au simţit în faţa bătrînului ciudăţenia tulburătoare a situaţiei lor. Erau acolo, la sfîrşitul unei zile reci şi luminoase, sub copacii goi, printre crucile ortodoxe, la doi paşi de bărbatul în inimaginabila lui manta neagră şi peste măsură de lungă. Un bărbat care evoca parcă pentru sine fiinţele în lunecarea lor atît de rapidă şi personală de la viaţă la moarte… Ciudată senzaţie!

Micul grup se grăbeşte s-o dilueze în cuvinte. Vocile devin mai sigure într-o veselie de bravadă, se glumeşte, cu presimţirea că pe drumul de întoarcere poveştile bătrînului vor da naştere unei dezbateri pasionante. Unul dintre ei a reţinut un amănunt surprinzător: balerinul, deja colosal de bogat, cumpăra, într-un delir de acumulare, antichităţi şi tablouri la nişte preţuri pe care un cîrcotaş le-a numit „obscene“, iar el explica, pe jumătate serios, pe jumătate cabotin, că era nevoit să-şi „asigure bătrîneţile“… Vorbesc despre zădărnicia preocupărilor materiale şi despre micile capricii ale marilor spirite… Despre trup, care e slab, despre perversitate. („Vă daţi seama, de fapt geniul acela a fost omorît de un prăpădit de peşte!“ exclamă cineva.) Şi despre lipsa de perversiune, de vreme ce dragostea răscumpără totul. „Dragostea?“ O voce indignată teatral aminteşte că femeia ale cărei degete au atins uşor pleoapele scriitorului de îndată ce murise (da, soţia fidelă care doarme sub aceeaşi lespede cu el) a trebuit să suporte o viaţă în trei. Scriitorul, deja în vîrstă, avea nevoie, pentru a fi inspirat, de prezenţa carnală a unei tinere… Argumentele ţîşnesc care mai de care: simţul sacrificiului, arta care justifică totul, egoismul visceral al bărbaţilor…

Maşina care îi duce înapoi în Capitală e plină de vorbe de duh, de rîsete, de suspine dezamăgite ce însoţesc cîte o remarcă sentenţioasă. Sînt fericiţi că au reuşit să-şi domine anxietatea care i-a cuprins adineauri. Anxietatea a devenit anecdotă, iar bătrînul „un fel de popă enorm, cam smintit, îmbrăcat în odăjdii vechi de cel puţin un secol“. Chiar şi strania înecată din Sankt-Petersburg vine la momentul potrivit să ilustreze natura iraţională a poporului său. Da, sufletul excesiv, atît de des descris şi de care au luat cunoştinţă îndeaproape în excursia lor de duminică. Citează nume de scriitori şi lungile romane în care s-ar putea găsi, căutînd bine, şi înecata şi balerinul şi bătrînul… După această dezrădăcinare într-un loc ascuns în mijlocul unei cîmpii înfrigurate, spălăcite, e o plăcere aproape fizică să te găseşti din nou în meandrele familiare ale străzilor, să recunoşti din nou cutare cafenea, cutare răspîntie cu fizionomia ei pariziană foarte individuală şi deja nocturnă datorită tuturor acelor lumini… Şi cînd, după un an, sau poate mai mult, în funcţie de ritmul existenţei lor foarte pline, o cină îi va aduce iar laolaltă, nici unul din cei patru vizitatori nu va îndrăzni să vorbească despre cele cîteva clipe de anxietate de sub cerul de iarnă. Teama de a le mărturisi le va permite să petreacă o seară deosebit de plăcută.

Fuga lor nu l-a abătut pe bătrîn de la rondul lui obişnuit. Acum poate fi văzut ridicînd încet un trunchi lung, pe care furtuna l-a smuls în cursul nopţii. Crucea de la un mormînt s-a transformat într-un fel de arac ce se apleacă sub greutatea copacului doborît. Odată îndeplinită această îndatorire, bărbatul rămîne un moment nemişcat, apoi, clătinînd de cîteva ori din cap, lasă din nou să i se piardă cuvintele în transparenţa rece a serii. Vizitatorul care îl ascultă acum este încă subjugat de forţa şi de aspectul mîinilor care, ivite brusc din mînecile mantalei, s-au încleştat pe coaja umedă a copacului. Nişte mîini ce seamănă ele însele cu nişte rădăcini noduroase, puternice, marcate de cicatrice, striate de vinişoare violete. Spectatorul acesta ar vrea să fie singurul care culege cuvintele estompate de vînt. În ciuda lui, o femeie tînără, cu o expresie indiferentă şi voluntară, se opreşte pe aleea învecinată, încearcă sau se preface că descifrează inscripţia de pe lespedea de mormînt pe care bătrînul a degajat-o adineauri, apoi începe să asculte şi ea… Defunctul căruia i-a silabisit mai înainte numele, un oarecare Hodorski, era un vesel aventurier. Ajuns la Paris după Revoluţie, a trăit un an cumplit, silit să cerşească, mîzgălindu-şi degetele de la picioare cu tuş, ca să-şi ascundă găurile din pantofi, asaltat noaptea de vedenii de om hămesit. Singura lui avere se rezuma la cîteva titluri de proprietate asupra unor moşii de mult confiscate de noul regim. Mare i-a fost mirarea cînd, într-o bună zi, a găsit un cumpărător, cineva care credea că reîntoarcerea la vechiul regim era foarte probabilă în Rusia. Hodorski a început atunci să caute pe la compatrioţii lui exilaţi astfel de titluri de proprietate inutile şi totodată preţioase. Cumpărătorii, impresionaţi de acvilele bicefale ale imperiului, atraşi de preţurile derizorii, se lăsau convinşi uşor. Contele şi-a asigurat astfel pe cîţiva ani o viaţă de huzur. Dar cum, cu timpul, filonul seca, a trebuit într-o bună zi să scoată la vînzare o casă de la ţară foarte modestă, cuibul familial în care-şi petrecuse copilăria. Tranzacţia a fost anevoioasă. Cumpărătorul, neîncrezător, examina îndelung actele, cerea precizări. Hodorski, cu un zîmbet larg, silit, a lăudat cîmpul ce se întindea în jurul casei, pîrîul cu nisip alb, livada invadată de privighetori. A arătat chiar şi o fotografie, unica poză care-i rămăsese din tinereţe. În ea se vedea o căruţă lîngă trepte, un copil întinzîndu-i calului un braţ de fîn, cu privirea aţintită asupra fotografului… Poza a fost cea care a jucat, pare-se, un rol hotărîtor. După obiceiul lui, Hodorski a sărbătorit îmbogăţirea momentană într-un restaurant din Passy. Comesenii lui l-au găsit fidel sie însuşi: strălucit, risipitor, în stare să poarte mai multe conversaţii în acelaşi timp. A doua zi spre amiază, unul din ei, venind la conte, l-a descoperit îmbrăcat cu hainele lui de zile mari, cu capul lipit de o pernă îmbibată de sînge…

Cei doi vizitatori nu par prea atenţi la peripeţiile din povestea acelor vieţi distruse. Ca şi cum, fără să cunoască faptele, le-ar prevedea dinainte urzeala, pe cît de logică, pe atît de absurdă. Doar unele amănunte le trezesc, nu se ştie de ce, interesul. Adineauri au schimbat o privire rapidă, frapaţi amîndoi de prezenţa, pe noptiera sinucigaşului, a fotografiei cu casa de lemn, atelajul şi copilul – fiinţa aceea misterioasă şi aproape înspăimîntătoare prin ignorarea viitorului ei. Da, privirile li s-au întîlnit şi au redevenit imediat simple licăriri care nu caută ochii nimănui. Ei mai mult observă decît ascultă. Cerul despicat în două – la vest roşul rece al apusului, iar pe cealaltă jumătate, o aripă joasă şi cenuşie de nori ce se lăţeşte din cînd în cînd şi revarsă o grindină scînteietoare, ale cărei ace înţeapă obrajii, umplu cu o şoaptă uscată frunzele moarte din pasajele dintre lespezile de mormînt. Iar cînd aripa aceasta întunecată se retrage, lumina vie, arămie lăcuieşte pămîntul brun, rădăcinile copacilor, şi face să lucească bălţile de apă – oglinzi pe jumătate îngropate ici şi colo în desişul arbuştilor. O rafală tăioasă ca o lamă de oţel sfarmă privirea în faţete de lacrimi. Bătrînul se apleacă, ia de jos o vază de ceramică, din care se înalţă o tulpină lungă şi uscată de crizantemă, o pune la loc pe piatra funerară.

Vocea lui continuă, calmă şi detaşată, o voce care nu caută nici să convingă, nici să dovedească ceva, se gîndesc cei doi vizitatori întîrziaţi. O voce atît de diferită de zumzetul neîncetat al cuvintelor care le umple mintea, cuvinte care în viaţa de zi cu zi îi agresează, îi solicită, smulgîndu-le încuviinţarea printr-un interminabil terci verbal, făcut din frînturi din ziare, din evenimente scandate de crainici. Cuvinte ce ucid în ei rarele clipe de linişte.

De altfel, poveştile bătrînului paznic sînt abia schiţate. În mintea vizitatorilor se înjghebează o intrigă, se pun în scenă cuvintele murmurate. „Un aventurier, spunea el, vindea domenii nobiliare, da, castele de cărţi… Într-o zi a venit rîndul casei lui din copilărie. Dis-de-dimineaţă şi-a zburat creierii…“ Pe acelaşi ton, în faţa lespezii următoare: „Rezistă bine la trecerea timpului greşeala aceasta. Ofiţer de cavallerie… Cu doi l. Din fericire, nu toţi citesc caracterele chirilice. Ofiţer de cavalerie… Foarte vorbăreţ, mereu surescitat. Şi mereu aceleaşi poveşti cu bătălii, despre capetele pe care le tăia roşiilor cu sabia. Şi cu cît povestea mai mult, cu atît imita mai bine şuieratul scurt cu care se înfigea în gît tăişul şi zdrobea oasele . «Hîrş-ş-ş!» şuiera el. Vedeai aievea un cap rostogolindu-se în iarbă… La bătrîneţe i-a paralizat faţa şi nu mai putea vorbi. Singurul lucru pe care mai reuşea să-l rostească era acel «hîrş-ş-ş». A murit într-o primăvară. Noaptea era caldă, i-au deschis fereastra. Cu o clipă înainte de a se sfîrşi, s-a ridicat într-un cot şi, trăgînd aer în plămînii lui tremurători, a şoptit foarte clar: «Liliac…»“

Tînăra femeie care-l ascultă pe bătrîn poate fi foarte bine cea despre care se spune cînd se apropie de patruzeci de ani: i-a reuşit totul în viaţă. Tocmai femeile acestea se trezesc într-o duminică de iarnă în faţa unui gol şi a unei disperări atît de mari, încît moartea le pare dintr-o dată o chemare aşteptată în taină… Dimineaţa s-a apucat să-şi răsfoiască agenda cu adrese. Degetele îi lunecau pe pagini ca pe gheaţă, fără să se poată opri. O mulţime întreagă şi totodată nimeni. În sfîrşit, un nume care îi aminteşte de o promisiune de acum cel puţin zece ani. „Ai să vezi, nu seamănă deloc cu un cimitir, e o adevărată grădină, cam părăginită, în care simţi imediat că ei au o cu totul altă concepţie despre moarte decît noi…“ În zece ani nu a avut nici o clipă liberă ca să se ducă acolo.

Celălalt vizitator, bărbatul în palton albastru- închis cu gulerul ridicat, care lasă să i se întrevadă luciul cămăşii şi nodul de la cravată, bărbatul acesta a auzit şi el vorbindu-se despre „grădina în care descoperi o altă perspectivă asupra morţii.“ El seamănă cu cel care, cu o jumătate de oră înainte de masa de familie, unde se adună vreo duzină de rude, se ridică, se îmbracă în grabă, ca şi cum ar fi urmărit, şi pleacă fără să anunţe pe nimeni, ceea ce nu i s-a întîmplat încă niciodată. Îl urmăreşte o imagine: ochii, gurile, chipurile care îl vor înconjura, repetînd aceleaşi schimonoseli, aceleaşi fraze ca ultima dată, mestecînd, înghiţind. Ar fi trebuit să le răspundă, să zîmbească. Şi mai ales să accepte că e fericit, dat fiind că ceilalţi consideră că are toate motivele să fie fericit: seninătatea blondă şi imperturbabilă a soţiei, graţia felină a celor două fiice, despre care gluma familială va spune încă o dată că sînt „două fete frumoase de măritat“, şi masa întinsă în faţa unui perete de sticlă dincolo de care, de la acel al şaisprezecilea etaj, se poate studia ca pe un plan topografia pariziană, şi cabinetul lui medical, situat în aceeaşi clădire, ceea ce îi va provoca, conform tradiţiei, o remarcă ursuză a unei rude („Sînt unii care au noroc, n-au decît un palier de traversat ca să meargă la lucru!“)… Bărbatul şi-a imaginat toate aceste bucurii mărunte, a căror însumare ar trebui neapărat să-l facă fericit. L-a cuprins o panică violentă. Şi-a înhăţat paltonul, a tras uşa după el, încercînd să n-o trîntească, şi s-a repezit pe scări, temîndu-se să nu-i întîlnească în faţa ascensorului pe cei dintîi musafiri…

Bătrînul ridică un braţ de crengi moarte şi îl adaugă la o grămadă de frunze şi de tulpini uscate la piciorul unui copac. Bărbatul şi femeia îi ascultă paşii domoli pe pietriş, mai răsunători din cauza frigului şi a liniştii. Deci toate acestea au existat mereu, se gîndesc ei. Viaţa aceasta atît de diferită de a lor, o viaţă atît de calmă, nişte gesturi care le lasă timp să zărească pălirea imperceptibilă a luminii, arămii, roz, acum mov, s-o urmărească în curgerea îndelungată a visării lor. Să-ţi odihneşti privirea printre crengile dăltuite pe cerul îngheţat, să ghiceşti, fără să înţelegi cu adevărat, că minutele acestea sînt misterios de importante şi că pînă şi privirea distrată aruncată asupra micului smoc de iarbă dintre pietrele gardului vechi este necesară sfîrşitului acestei zile, luminii ei, cerului ei, vieţii ei unice. Şi atît de intensă este senzaţia că aparţin deja acestei vieţi, încît hotărăsc, fiecare în felul său, să angajeze o conversaţie cu bătrînul paznic cînd va termina de povestit. Vocea îi pare de altfel uşor schimbată, mai puţin impersonală, ţine seama de prezenţa lor în faţa lespezii.

— Roşiii numeau tipul acela de execuţie „hidra contrarevoluţiei“. Legau împreună vreo zece ofiţeri într-un grup strîns. Umăr lîngă umăr, spate la spate. Şi îi împingeau peste bordul unei barje sau din vîrful unui dig. Unii se zbăteau, alţii încremeneau, încercînd să facă pe mortul încă înainte de a muri. Iar alţii plîngeau, slăbiţi din cauza rănilor… Acesta a putut să se elibereze, deja sub apă, deja cu picioarele împotmolite în nămol. A forţat sîrma de la încheietura mîinii, a ieşit la suprafaţă ascuns de un bloc de granit din dig. Abia mult mai tîrziu au început să-l obsedeze feţele celorlalţi, mai ales ochii celui căruia îi împinsese cu sălbăticie trupul, ca să se smulgă din apă.

Bătrînul îi priveşte cu aerul că aşteaptă o întrebare, o replică. Iar privirea aceasta îi aparţine nu unui straniu duh al locului, „un fel de popă cam smintit şi bătrîn de cel puţin un secol“, ci unui seamăn. Cuvintele lui străbat mai multe epoci pe care ei nu le-au cunoscut. Tocmai atitudinea aceasta atît de omenească le opreşte în gît întrebarea totuşi pregătită. Îşi dau seama brusc că s-a înserat, că doar o fîşie îngustă de apus mai luminează într-un roşu tulbure locul acesta înţesat de cruci. Se simt dintr-odată între patru ochi cu o intuiţie ameţitoare, o pătrundere care le crestează viaţa cu o străfulgerare orbitoare… Vizitatorul în palton albastru-închis observă că femeia merge deja pe alee cu un pas care se stăpîneşte să nu pară grăbit. Sau, mai degrabă, ea îl vede îndepărtîndu-se discret şi fuge, ocolind mormintele. Se pomenesc la ieşire în acelaşi moment, dar ferindu-se să se privească, aşa cum fac cei care au asistat la o scenă de agresiune şi nu au intervenit… Dincolo de gard este încă puţină lumină, roz şi fluidă. Bărbatul se întoarce, vede femeia care îşi caută cheile de la maşină cu mîna vîrîtă într-un rucsac mic de piele. Pentru o clipă el are senzaţia că s-a reîntors la viaţa tăcută care i-a reunit pe amîndoi sub copacii din cimitir. Chipul femeii îi pare foarte familiar. Are impresia că-i cunoaşte timbrul vocii, fără să o fi auzit vreodată, că-i cunoaşte, împărtăşindu-le profund, atmosfera fiecăreia din zilele ei şi durerea de astăzi. Cînd deschide portiera, ea îşi ridică o clipă privirea. Bărbatul, la cîţiva metri de ea, îi zîmbeşte, face un pas în direcţia ei. „Pentru prima oară veniţi aici?“ El zîmbeşte, se apropie, „pentru prima oară…“. Zîmbeşte, face un pas spre ea…

Nu, maşinile lor au plecat de cîtva timp, strecurîndu-se rapid în puhoiul şuierător al autostrăzii. Şi în toropeala şofatului bărbatul revede în minte scena care nu a avut loc. Se apropie, zîmbeşte: „Ştiţi, pentru prima oară vin aici şi…“ Rătăciţi în goana trasoarelor farurilor, pe căi din ce în ce mai divergente, îşi amintesc de povestea care i-a adus în ziua aceasta îngheţată într-un colţ de lume pierdut: „O să vedeţi, e o adevărată grădină, în fine, mai degrabă o pădure virgină, atîţia copaci, atîta iarbă şi flori sînt acolo. Şi fiecare cruce are un fel de geam minuscul, în care se aprinde o candelă…“ Îşi spun că, pentru a vedea grădina, ar fi trebuit să vină vara sau toamna şi că acum e prea tîrziu. Să se întoarcă acolo într-o zi? se întreabă bărbatul. Duminica următoare? Să revadă aleile pustii, crengile negre de pe cerul înserării, femeia care… Se dezmeticeşte. Prea tîrziu. Oraşul îl înghite în complexitatea lui întunecată, mişcătoare, striată cu roşu şi galben. Înainte de a începe să caute pretextul care să-i justifice fuga în ochii familiei, se gîndeşte la femeia care, chiar în clipa aceea, se înfundă şi ea undeva, în magma de străzi şi de stopuri. „Revederea este în fond la fel de imposibilă ca şi învierea morţilor pe care o invoca nebunul acela bătrîn“, îşi spune el cu o undă de cinism melancolic, ca să revină definitiv la realitate…

Bătrînul îi însoţeşte cu privirea pînă la poarta de fier, apoi îşi pleacă ochii asupra numelui pe care îl indică lespedea ale cărei raze pun în evidenţă, la nivelul pămîntului, caracterele gravate. În depărtare, zgomotul motorului descreşte şi dispare ca un firicel de nisip în clepsidră.

Rămîne, în afară de bătrînul paznic, o siluetă prelungă, ce pare să caute în zadar ieşirea prin dedalul de pasaje şi alei transversale. Este cel din urmă vizitator, un bărbat încă tînăr şi care vine aici regulat de trei sau patru zile încoace. În ciuda frigului, poartă doar o haină de catifea care aminteşte, prin croiala ei strîmtă şi alungită, uniforma de student de odinioară. Un fular alb, tricotat grosolan, alcătuieşte pe pieptul lui un fel de jabou spumos. Chipul lui palid este al cuiva care, deşi rebegit, nu mai suferă, trupul devenindu-i la fel de rece ca aerul îngheţat.

El e cel care, scrutîndu-i pe vizitatori, şi-a imaginat adineauri sentimentele lor, le-a schiţat vieţile. Mai întîi, grupul de gură-cască, apoi pe cei doi singuratici, care erau gata să-şi vorbească şi care nu se vor revedea niciodată. Îşi petrece viaţa ghicind viaţa celorlalţi… Mai înainte a remarcat că mesteacănul cu două trunchiuri fusese despicat de furtuna de ieri exact la încrengătură şi că vîntul risca de la un minut la altul să-i lărgească tăietura adîncă şi să doboare trunchiul geamăn al lemnului cu un pocnet ascuţit… Îşi spune acum că toată liniştea acestei zile atîrnă de strigătul acela mut. „Liniştea căreia i se sondează adîncurile graţie acestui pocnet suspendat“, notează el într-un carnet, pe care-l scoate dintr-o geantă mare, asemănătoare cu cea de poştaş.

Bărbatul în haină de student este unul din invizibilii exilaţi ruşi care, într-o izolare tot mai cruntă cu vîrsta, urmăresc o himeră a scrisului şi îşi sfîrşesc viaţa într-un pod înţesat cu cărţi, aproape îngropaţi sub piramidele de pagini pe care nimeni nu va avea curajul să le descifreze. I-a cunoscut pe cîţiva dintre ei, dar îşi spunea că un asemenea sfîrşit le e dat doar celorlalţi. În piramidele lui va exista povestea contelui-aventurier care şi-a vîndut casa din copilărie, precum şi cea a balerinului care, pe patul de moarte, îşi chema amantul şi totodată asasinul.

Bătrînul paznic aprinde candela mică de pe crucea de la mormîntul lîngă care se termină întotdeauna rondul lui de noapte. Da, mormîntul condamnatului la moarte care s-a smuls „hidrei contrarevoluţiei“. Bărbatul în haină de catifea i-a urmărit povestea chiar ieri, singur în faţa bătrînului. L-a intrigat un amănunt: numele înscris pe piatra de mormînt este al unei femei. N-a îndrăznit să ceară o lămurire… Vede acum o flacără de chibrit care, apărată în căuşul palmelor paznicului, le luminează din interior, apoi se însufleţeşte pe fitilul candelei în inima crucii. Minusculul canat de sticlă se închide la loc, flacăra unduieşte suplu, se linişteşte. Tînărul se zgribuleşte, atît de mult îi amintesc lumina şi căldura aceea adăpostită de confortul unei camere foarte îndepărtate din memoria lui. Doar cîţiva paşi îl despart de bătrîn.

— Aţi putea să-mi vorbiţi despre femeia aceasta?

Privirea bătrînului paznic parcă străbate vaste întinderi de întuneric, oraşe nocturne populate de multă vreme de umbre. Se vede că încearcă să înţeleagă cu cine are de-a face: cu unul dintre curioşii care vin ca să ducă cu ei două-trei anecdote. Sau cu un fugar care a evadat de la masa de familie şi s-a refugiat aici ca să-şi tragă sufletul. Sau poate cu cel a cărui venire n-o mai spera?

Începe să vorbească, îndreptîndu-se încet spre grilajul porţii, care ar fi trebuit zăvorîtă de cel puţin o oră. În cuvintele lui răzbeşte o foarte mare oboseală.

— Toată lumea voia să vadă în ei doi amanţi. Iar în moartea acestui personaj dubios, o crimă.

Este tonul obişnuit al poveştilor lui: frust, tăios, uniform. Bărbatul cu haină de student se şi aşteaptă la încă o anecdotă. Ar vrea să plece, să bea un pahar de vin fiert, să se culce… Deodată, bătrînul, ca şi cum i-ar fi ghicit dorinţa de a fugi, exclamă într-un icnet răsunător, în care se aude aproape un geamăt şi o scuză că nu ştie să povestească altfel:

— Sînteţi primul căruia îi vorbesc despre ea!

Toată lumea din Villiers-la-Forêt (bărbaţii mai vădit poate decît femeile) dorea să fi fost o crimă. Versiunea aceasta corespundea unui inevitabil clişeu al imaginaţiei oamenilor fără prea multă imaginaţie, schemei clasice a unei crime pasionale. Sau, şi mai simplu, dorinţei de a-şi închipui două trupuri goale, mai întîi unite prin dragoste, apoi despărţite de violenţa unei lupte scurte şi de moarte.

Intrigaţi, neobişnuit de sclipitori, locuitorii pălăvrăgeau despre crimă, inventîndu-i noi versiuni, criticînd ancheta care bătea pasul pe loc. Dar, de fapt, trupurile îi intrigau. Căci a trebuit dintr-o dată să li se accepte apariţia în liniştea somnoroasă şi rustică din Villiers-la-Forêt, să li se înscrie goliciunea amoroasă sau criminală în leneveala acelor zile de iulie, care miroseau a praf încălzit la soare, a mîl călduţ din rîu. Da, în peisajul acela blînd şi domol au irupt ei: un bărbat cu hainele îmbibate de apă, lungit pe mal, cu ţeasta zdrobită. Şi o femeie cu părul încîlcit, şiroindu-i, cu sînii goi, o femeie aşezată, împietrită ca o stîncă sculptată, lîngă bărbatul în agonie.

Aşa fusese redată scena de un martor cu sufletul la gură – bîlbîitul pe care locuitorii din Villiers-la-Forêt îl numeau „Tum-tum“ din cauza veşnicului său „t-t-tum-dumneavoastră ştiţi“, început de propoziţie care îi permitea să se lanseze într-o conversaţie. De data aceasta era atît de răvăşit, încît gîngăveala lui a durat mai mult ca de obicei. Bărbaţii de la mica terasă a Royal-ului l-au privit cu un zîmbet indulgent, cei mai tineri au început să-l parodieze. Efortul făcut şi rînjetele acelea i-au umplut ochii de lacrimi. Fragilitatea lui, adăugată la pronunţarea defectuoasă, îl făcea să pară sărac cu duhul. A reuşit să-şi stăpînească gîtuirea „tum-tum“-urilor doar cît să semnaleze prezenţa celor două trupuri de pe mal. Faţa lui chinuită i-a convins pe oameni. S-au ridicat şi l-au urmat cu un zîmbet, cum te iei după lătrăturile unui cîine deznădăjduit că nu poate face înţeleasă importanţa chemării sale.

Pe mal, timp de cîteva minute, au rămas orbiţi. Totul era atît de radios în jurul lor în după-amiaza aceea frumoasă de vară. Aburul căldurii învăluia hăţişul sălciilor într-o lumină blîndă, lăptoasă. Apa cu sclipiri mate clipocea sub minuscule promontorii ierboase, care îi dominau ici şi colo curgerea. Zgomotul flasc şi adormitor îţi trezea pofta de a te întinde în iarbă, de a asculta distrat trilurile răzleţe ale păsărilor, strigătele îndepărtate ale cocoşilor, care ajungeau pînă acolo parcă pentru a măsura mai bine tot spaţiul acela estival… La vreo sută de metri, un pescar îşi clătina undiţa. Şi mai încolo, de-a lungul rîului, se vedea clădirea fostei fabrici de bere, acoperită toată cu ghirlande de hamei. Iar într-un plan mai retras, spre orizont, se îngrămădeau primele case din oraşul de jos, apoi, într-o etajare familiară, acoperişurile oraşului de sus – cu vîrful negru al clopotniţei, cu îmbelşugarea verde a platanilor deasupra gării, cu cotitura drumului spre Paris.

Oamenii veneau, informaţi nu se ştie cum, se salutau pe furiş cu un semn uşor din cap şi mulţimea lor, compusă din vecini, din cunoştinţe, din rude, înlemnea în faţa acelei scene inimaginabile: un bărbat culcat, cu o rană lată, brună pe ţeasta pleşuvă, cu gura căscată, cu ochii sticloşi, şi o femeie aşezată pe un buştean mare, mîncat de carii, aruncat afară de rîu, o femeie de o frumuseţe şi o impudoare care-ţi răneau ochii.

Aceasta era de altfel senzaţia pe care a încercat-o toată lumea de pe mal. O durere oculară, ca şi cum s-ar fi strecurat o geană sub pleoapă şi ar fi tulburat vederea. Bărbatul mort, pe care nu îndrăzneau să-l atingă înainte de sosirea poliţiei, femeia cu sînii abia ascunşi de fîşii de pînză – doi extratereştri căzuţi în ziua aceea din vara lui 1947, vara pe care toate ziarele o anunţaseră ca „a primului concediu adevărat din vreme de pace“.

A existat în cele din urmă în nemişcarea aceea stingheră un gest care a rupt vraja. O doamnă bătrînă s-a aplecat şi a desprins o tulpină lungă şi subţire de algă lipită de fruntea mortului. Mulţimea, dînd drumul la toată energia stăpînită, a izbucnit într-un şuierat mînios: nimic nu trebuia clintit înainte de sosirea poliţiştilor! Şi abia atunci scena aceea le-a părut întîmplată aievea. Într-o carte, îşi spuneau unii dintre ei, totul s-ar fi rezolvat mult mai repede. Dar în realitatea acelei banale zile de iulie a existat o lungă aşteptare, care se prelungea absurd, dincolo de limita cuvenită. A existat o tulpină de algă şi cămaşa care a sfîrşit prin a se usca pe trupul victimei. Au existat nişte grupuri formate atunci, nişte cuvinte încă şi mai neînsemnate ca de obicei, lacrimile lui „Tum-tum“, ocheadele tot mai îndrăzneţe pe care le aruncau bărbaţii spre sînii pe jumătate dezgoliţi ai femeii împietrite. A existat silueta poştaşului pe bicicleta lui, care se vedea în depărtare, cînd reuşeai să-ţi dezlipeşti privirea atrasă ca de un magnet de înecat, de chipul lui acoperit cu mătasea broaştei. A existat dezgustătoarea bonomie a realului, căruia nu-i pasă de efectele intrigii şi chiar le strică adesea prin încetineala lui greoaie.

Pînă şi în identificarea cuplului s-a făcut simţită povara realului. „Dar pe femeia aceasta, au murmurat mulţi, am văzut-o de o mie de ori! Da, vă garantez, lucrează la bibliotecă, la azilul de bătrîni al ruşilor, ştiţi… Da, ea a sosit la Villiers mai tîrziu decît ceilalţi, chiar înainte de război…“

Cît despre bărbat, l-au recunoscut în el pe pensionarul rus, pe care-l zăreau uneori aplecat într-o grădină mică de zarzavat în pantă, spre rîu. Un personaj nu prea volubil, care trecea neobservat. Gura lui, acum larg deschisă, părea o ironie a sorţii faţă de caracterul lui taciturn.

Cîţiva ruşi amestecaţi în mulţime au vrut să contribuie şi ei la recunoaşterea celor două personaje. Aşa se face că în şoaptele care se transmiteau de la un grup la altul a fost divulgat numele Olgăi Arbelina. Apoi al lui Serge Goleţ. Însoţite de menţiunile următoare: prinţesa Arbelina; Goleţ, fost ofiţer în Armata Albă. Dar precizările aveau pentru locuitorii francezi aceeaşi rezonanţă desuetă ca şi „marchizii şi viconţii“ dintr-o piesă romantică uitată. I-au acordat mult mai multă atenţie unui tînăr pescar. El a venit în goană, aducînd un pantof care lipsea de la piciorul stîng al lui Goleţ. Nimeni nu ştia totuşi ce trebuia făcut cu pantoful acela… Ca şi înainte, se auzeau clipocitul apei călduţe, nişte strigăte îndepărtate de cocoş. Şi, fără s-o poată formula, unii au fost frapaţi de o idee derutantă: aşadar, dacă eu aş fi în locul bietului rus întins pe jos, cu gura căscată, da, dacă adineauri aş fi murit ca el, asta nu ar schimba cu nimic nici soarele, nici iarba, nici viaţa tuturor acestor oameni, nici plimbarea lor de duminică. Acel după-moarte însorit, cald, cu miros de stuf şi de alge părea mai înspăimîntător decît orice infern. Dar foarte puţini se aventurau pînă la capătul raţionamentului. De altfel, soseau, în sfîrşit, poliţiştii.

Tulburarea provocată locuitorilor din Villiers de ziua aceea prea luminoasă, care găzduise drama de pe mal, s-a risipit de la primii paşi ai anchetei. Căci toţi s-au dedat reconstituirii faptelor, dar pornind din sensul opus celui ales de judecătorul de instrucţie. El căuta să afle dacă avusese loc o crimă sau nu. Ceilalţi nu puneau la îndoială crima. Le rămînea aşadar să reunească într-un cuplu de amanţi bărbatul şi femeia pe care îi descoperiseră datorită lui Tum-tum într-o duminică de iulie. Iar dificultatea acelei îmbinări sentimentale şi carnale încingea toate spiritele din Villiers-la-Forêt. Căci, aşa cum te întrebi despre nişte soţi bătrîni „Dar ce caută ei împreună?“, era imposibil să-ţi imaginezi o întîlnire între două firi atît de diferite.

Deja chipurile, constituţia, expresia ochilor lor se opuneau ca bucăţile dintr-un mozaic care nu se potrivesc şi, combinate cu sila, fac să sară în ţăndări tot tabloul. O femeie de patruzeci şi şase de ani, înaltă şi frumoasă, cu un păr bogat, de o nuanţă uşor argintie, cu trăsături a căror regularitate o egala pe aceea, rece şi distantă, a cameelor. Un bărbat de şaizeci şi patru de ani, cu faţa lată, luminată de o jovialitate satisfăcută, cu ţeasta pleşuvă şi poleită de un bronzaj lucios, cu privirea plină de siguranţă, un bărbat îndesat, cu braţe scurte şi groase, cu unghii pătrate, gălbui.

Ba, mai mult, trebuia să ţi-i imaginezi împreună (şi acesta era un lucru pe care ancheta avea să-l stabilească ulterior) într-o barcă, în mijlocul rîului luminat de soare. Trebuia să-i reuneşti într-o neverosimilă plimbare galantă şi să-i vezi acostînd şi aşezîndu-se în iarbă, în spatele hăţişului sălciilor. Să-l vezi pe bărbatul acela înfigînd în pămînt pe pămînt o sticlă mare cu vin, pe care o ferise de căldură sub banca din barcă, în apa care băltea pe scîndurile vechi. Un ceas mai tîrziu se întorceau în barcă şi, lăsînd deoparte vîslele, pluteau în voia valurilor pînă la locul fatal, în dreptul podului distrus, unde avea să se producă drama: locul în care femeia, conform mărturisirilor ei încîlcite, provocase moartea însoţitorului ei; unde acesta, conform versiunii preferate de anchetă, se înecase, victimă a propriei sale neîndemînări, a băuturii, a ciocnirii nefericite de un stîlp.

Orice crimă pasională dobîndeşte pentru spectatorii neimplicaţi un tainic interes teatral. Locuitorii din Villiers-la-Forêt, odată trecută uluirea din primele clipe, au descoperit latura aceasta distractivă, căreia trebuia să i se disimuleze atracţia sub un aer grav, şi s-au dedat jocului. Plictiseala vieţii lor zilnice contribuia mult la aceasta, dar şi desfăşurarea anchetei. Audieri de martori, confruntări, percheziţii, sechestre – simpla folosire a acestor termeni în discuţii interminabile oferea fiecăruia dintre ei un rol nou, neaşteptat, smulgîndu-i din condiţia lor de brutar, de învăţătoare, de farmacist. Tocmai farmacistul (care lenevea de cînd îi fusese distrusă farmacia de un bombardament eronat al Aliaţilor) nu mai vorbea decît limbajul intermediar dintre jurisprudenţă şi roman poliţist, ca şi cum ar fi regăsit în el savoarea nomenclaturii lui latine.

Faptul că trebuia să depună jurămînt înaintea depoziţiei a avut şi el o importanţă covîrşitoare. Într-atît, încît adolescentul care pescuia în momentul dramei a vrut să repete cu orice preţ, în faţa judecătorului de instrucţie, formula „adevărul şi numai adevărul“, de care însă îl scutea vîrsta lui.

Înecul lui Goleţ, întîmplător sau criminal, devenise repede pentru locuitorii din Villiers un subiect de conversaţie inepuizabil, fiind mereu nou pe măsura înaintării anchetei. Dar mai ales un subiect paspartu care desfiinţa hotarul invizibil dintre oraşul de sus şi oraşul de jos, dintre grupurile altădată de nepătruns şi uşura miraculos apropierea dintre necunoscuţi. Toată efervescenţa aceea verbală se baza de fapt pe puţine elemente materiale. Prin intermediul lui „se ştie tot“ din micile oraşe s-a aflat că percheziţia de la Goleţ nu adusese la lumină decît un pistol cu un singur cartuş în încărcător, o colecţie de papioane (unii, din greşeală, vorbeau despre papiote) şi bilete scurte, scrise pe bucăţele de hîrtie, care consemnau deplasările cuiva la Paris. Cît despre prinţesa Arbelina, nimeni nu o zărise vreodată în compania acelui bărbat. Un martor, ce-i drept, îi văzuse intrînd împreună în baraca lungă de tir, una din distracţiile cam de bîlci din parcul mare al oraşului de sus. Dar vizita aceea, obiectau ceilalţi, avusese loc doar în ajunul plimbării cu barca. Şi deci, în decurs de cîteva ore, întîlnirea lor devenise posibilă. Ce gest, ce vorbă (venind din partea bărbatului? din partea femeii?) o determinaseră?

Aşa-zisa întîlnire din baraca de tir, colecţia de papioane, care se potrivea atît de puţin cu imaginea unui pensionar ce-şi udă grădina de zarzavat, cele cîteva vizite rare pe care un misterios „prieten parizian“ le făcea eroinei acestei drame – detaliile acestea neînsemnate se dovediseră suficiente pentru a declanşa o interminabilă avalanşă de versiuni, de ipoteze, de presupuneri, cărora li se adăugau cîteva frînturi pe care instrucţia le lăsase să se strecoare. Vocile aţîţate, neistovite, se amestecau într-un schimb încrucişat de adevăruri, de fabulaţii şi de absurdităţi, pe care îndrăzneşti să le avansezi doar în cursul dezmăţului verbal ce urmează după o crimă răsunătoare într-un oraş de provincie.

Toată lumea din Villiers-la-Forêt a devenit în lunile de vară povestitor şi detectiv improvizat. Datorită nenumăratelor guri, umbrele bărbatului şi femeii din barcă îşi retrăiau în fiecare zi ultima lor după-amiază. Locuitorii vorbeau despre ea la coada din faţa brutăriei, pe terasa de la Royal, pe careul prăfuit al popicăriei, în tren, în timpul traseului de o oră care îi despărţea de Paris. Pîndeau orice informaţie nouă, orice confidenţă, fără de care imaginea lor despre crimă putea să rămînă mai puţin completă decît a vecinului.

Şi apoi, la cîteva zile după evenimente, au descoperit un articol dintr-un ziar parizian. Cu totul, doar două coloane înguste, însă într-o vecinătate care-ţi dădea ameţeală. Relatarea dramei era intercalată între logodna prinţesei Elisabeta şi o scurtă informaţie: „Complotul împotriva Republicii a fost dejucat. Contele Merwels şi contele Vulpian au fost inculpaţi.“ Niciodată nu avuseseră încă locuitorii din Villiers sentimentul că trăiesc atît de intens actualitatea planetei. Articolul despre drama survenită în oraşul lor se termina cu următoarea constatare: „Acum îi revine anchetei să stabilească dacă este vorba despre un accident banal sau despre o crimă premeditată şi comisă abil, ipoteză căreia de pe acum îi dau crezare locuitorii din Villiers-la-Forêt.“

Drama din barcă a schimbat chiar şi cîteva obiceiuri foarte vechi din oraş. Oamenii cărora seara le plăcea să se plimbe de-a lungul malului îşi continuau acum hoinăreala puţin mai departe, pînă la poiana dintre sălcii, unde părea să se fi desfăşurat întîlnirea fatală. Iar tinerii părăsiseră locul tradiţional de scăldat şi se scufundau pînă la epuizare la locul înecului, sperînd să găsească ceasul lui Goleţ, un ceas greu de aur, cu o acvilă bicefală pe capac…

Febra investigaţiei a fost generală. Totuşi, fiecare dintre cele două populaţii din Villiers-la-Forêt, cea franceză şi cea rusă, reconstituia de fapt o poveste foarte diferită.

Pentru francezi, aventura acelui cuplu ciudat a marcat, înainte de toate, adevăratul început al perioadei de după război. Dacă puteai să cobori din nou pe rîu în voia apei, într-o barcă veche, strîngînd în braţe o femeie, cu o sticlă de vin sub bancă, însemna că vremurile de pace reveniseră definitiv. Deznodămîntul mortal nu făcuse decît să confirme această impresie. Căci o scurtă dare de seamă asupra înecului, făcută de un ziar parizian, reuşise pentru prima oară să concureze cu rubrica „Epurări“, care se repeta de la un număr la altul şi informa adesea despre condamnările la moarte… De altfel, în acelaşi ziar, era anunţat începutul Turului Franţei din ’47, primul de după război.

Şi ruşii vedeau în moartea lui Goleţ un eveniment, să zicem, istoric. Cei care în după-amiaza aceea de iulie îl devorau din priviri pe bărbatul întins în iarbă şi pe însoţitoarea lui cu trupul apărînd gol de sub pînza fină şi udă, toţi acei locuitori ruşi din cartierul de jos al oraşului simţeau aproape fizic că, pentru ei, curgerea zilelor, liniştită şi lipsită de neprevăzut, se întrerupea acolo, pe malul acela. Da, au simţit în cronologia lor personală naşterea unui înainte şi a unui după.

Începutul acelei cronologii mergea pînă la Revoluţie, la războiul civil, la fuga de-a curmezişul Rusiei incendiate de bolşevici. Apoi venise pentru ei epoca înrădăcinării la Paris, la Nisa şi, pentru unii, în monotonia somnoroasă din Villiers-la-Forêt. Mai tîrziu, în 1924, cumplita decizie a francezilor de a recunoşte regimul sovietic. În 1932, şi mai grav: emigrantul rus Pavel Gorgulov îl asasinează pe preşedintele Paul Doumer! Timp de cîteva săptămîni toată partea rusească a oraşului trăise cu frica represaliilor… Apoi izbucnise războiul şi, paradoxal, îi reabilitase întrucîtva în ochii francezilor – datorită victoriei aceloraşi bolşevici asupra lui Hitler. În fine, cel din urmă eveniment, legătura incredibilă dintre prinţesa Arbelina şi caraghiosul de Goleţ.

Femeia aceasta marcase cronologia rusească din Villiers-la-Forêt prin simpla ei stabilire în oraş în primăvara lui 1939. Încă din prima zi emigranţii începuseră să aştepte o schimbare miraculoasă, pe care o prinţesă trebuia negreşit să o producă în viaţa lor. Ştiau deja că Olga Arbelina aparţinea uneia dintre familiile cele mai ilustre din Rusia şi purta numele soţului ei, un oarecare prinţ georgian care nu de mult o părăsise, lăsînd-o singură, fără mijloace de trai, cu un copil mic în braţe. S-o primească printre ei, oameni de origine modestă, li se înfăţişa ca o revanşă asupra diasporei pariziene, pătrunsă de importanţa titlurilor sale, arogantă şi inaccesibilă. Visau, pentru o clipă, să trăiască într-o frumoasă melodramă Prinţesa în exil… Dar prinţesa aceasta era probabil o actriţă netalentată. Parcă nu suferea din cauza surghiunului ei la Villiers-la-Forêt, trăia la fel de sărăcăcios ca şi ei şi îi trata cu o simplitate care îi dezamăgea. Ar fi preferat-o trufaşă, le-ar fi plăcut să-i ierte orgoliul de castă, erau gata să-i împărtăşească repulsia faţă de noii stăpîni ai Rusiei! Dar ea rămînea foarte discretă la acest capitol şi chiar afirmase, pare-se, într-o bună zi, spre marea nemulţumire a bătrînelor din azilul rusesc: „Revoluţia a fost zămislită nu atît în noroiul din cartierele populare, cît în murdăria din palate…“

Îi pîndea o dezamăgire şi mai vie: boala copilului ei. Sau, mai degrabă, încă o dată, calmul cu care o trăia prinţesa. Cuvîntul hemofilie făcuse să apară în minţile coloniei ruseşti umbra nefericitului ţarevici. Toată lumea se apucase să caute un mister dinastic, bătrînii de la azil citau, unul după altul, numele descendenţilor reginei Victoria, vinovaţi de pătrunderea acestui flagel în atîtea case nobile. Aşteptau un sfîrşit tragic foarte apropiat, o şi dichiseau pe prinţesa Arbelina cu un doliu de mamă neconsolată. Dar cînd evocaseră foarte precaut (cu o precauţie studiată, care este mai rea decît orice stîngăcie) obîrşia britanică, Olga răspunsese aproape rîzînd: „Nu, nu, nu am aşteptat-o pe regină ca să facem rost de comoara asta.“ Pe deasupra, cazul copilului ei părea să nu aibă, de departe, gravitatea bolii care îl urmărise pe fiul ţarului. Băiatul nu afişa, de altfel, nici un fel de suferinţă deosebită şi vorbea atît de puţin, încît putea foarte uşor să treacă drept mut…

Astfel, minunea pe care o aşteptaseră cu toţii se mărginise la îmbogăţirea considerabilă a bibliotecii pe care o conducea prinţesa şi la scoruşul plantat în faţa treptelor casei ciudate în care doar ea acceptase să locuiască, un şopron lung din cărămidă roşie, lipit de zidul fostei fabrici de bere în care se stabiliseră emigranţii la începutul anilor douăzeci, amenajîndu-şi locuinţe, un azil pentru persoanele în vîrstă, o sală de lectură, o cantină… Da, prinţesa îi dezamăgise crunt!

Totuşi, nici o frustrare nu o putea egala pe ultima: întîlnirea de vodevil cu acel… Cineva şi-a amintit atunci că Goleţ lucrase ca hingher. Aşadar, cu hingherul care, fără îndoială, ca să-şi bată joc de ei, făcuse prostia să se înece!

Ipotezele avansate de locuitorii din Villiers-la- Forêt păcătuiau vizibil prin lipsa de nuanţe. Vecinătatea morţii şterge forfota amănuntelor şi păstrează, din fizionomiile umane, doar conturul general. Astfel, Goleţ devenea cînd „pensionarul rus fără probleme“, cînd „hingherul“, uneori „fostul ofiţer“. Prietenul prinţesei Arbelina (se pare că fusese găsită una din scrisorile lui, semnate L.M.) – „poet şi ziarist cunoscut, dar care se temea de soţia lui şi de bîrfele emigraţiei pariziene“. Iar soţul Olgăi – „un chefliu dat naibii, erou fără voie, don Juan georgian“. Moartea, asemenea unui proiector violent, a decupat aceste trei profiluri simplificate, dar, la urma urmei, destul de exacte, poate: soţul, amantul şi pretendentul, comentau ucenicii detectivi din Villiers-la-Forêt.

În cursul anchetei a fost nevoie să se recurgă la serviciile unui traducător, un rus. Şi probabil el a pricinuit cîteva scurgeri de informaţii, pe care locuitorii nu au întîrziat să le ţeasă în fabulaţiile lor. De altfel, informaţiile divulgate păreau destul de verosimile şi aveau să pară şi mai verosimile cînd cazul va fi închis. Una dintre ele era citată mai des decît celelalte. Era transmisă imitîndu-i-se, pentru mai multă autenticitate, forma dialogată:

— Aşadar, tot mai pretindeţi că aţi dorit moartea domnului Goleţ?

— Da, intenţionam să nu las să trăiască un om ca el.

— Puteţi să-mi spuneţi cînd v-a venit ideea să-l omorîţi?

— În seara în care m-a silit să merg la plimbare cu el în parc.

— Cum putea să vă silească?

— Ştia că-i voi da ascultare …

Şi atunci versiunile ţîşneau în toate direcţiile, propunînd mii de motive posibile ale misterioasei dependenţe a Olgăi Arbelina faţă de Goleţ.

Se întîmpla şi ca în toiul acelor discuţii pasionate, la Royal sau sub plopii din piaţă, cineva să încerce să acrediteze o minciună absolut năstruşnică. După unul din falsificatorii aceia, prinţesa rusă ar fi descris relaţiile ei cu hingherul într-un mod sibilin: „Omul acesta a adunat în el toată urîţenia din lume. Iar eu trăiam încă frumuseţea iernii trecute. Vedeam încă urma unei mîini pe geam printre florile de gheaţă…“

Şi cel mai surprinzător era cît de mult alimenta şi replica ei, inventată probabil în întregime, supoziţii foarte rezonabile. Cine lăsase oare urma aceea? Iubitul parizian, acel vag L.M.? Sau un necunoscut, căruia anchetatorii nu ştiuseră să-i descopere existenţa? Cît despre cititorii bibliotecii ruseşti, ei interpretau aceste cuvinte ca pe un semn de nebunie incipientă. „Oh, ştiţi, exclamau bătrînele de la azil, de cîtăva vreme prinţesa nu mai era în toate minţile!“

În încîlceala interpretărilor personale exista totuşi un subiect care îi intriga fără deosebire pe toţi locuitorii din Villiers-la-Forêt, atît pe francezi, cît şi pe ruşi: imposibilitatea de a-şi imagina trupurile contopite ale celor doi protagonişti ai dramei. Într-atît erau de incompatibile fizic trupurile lor. Un astfel de act de iubire, pentru mulţi aproape împotriva firii, aducea în conversaţie, mai ales printre bărbaţi, o întrebare derutantă, care s-a răspîndit apoi prin oraş: „Cum a putut să i se dăruiască lui?“ Aceasta era, cu siguranţă, varianta epurată a celor spuse în realitate…

De altminteri, să şi-o imagineze pe prinţesa Arbelina în braţele acelui rus îndesat, chel şi lipsit de eleganţă le permitea bărbaţilor din Villiers-la-Forêt să se răzbune oarecum pe ea. Cei mai mulţi încercau un regret plin de invidie: făptura cu trup de statuie fusese aşadar atît de uşor de abordat, de vreme ce mujicul acela îi făcuse curte cu atîta succes! Cei mai înăcriţi au evocat atunci vîrsta femeii – patruzeci şi şase de ani… Împingeau trupul ei definitiv inaccesibil spre bătrîneţe, spre inapetenţa bătrîneţii. Un bărbat poate fi nemilos cu femeia al cărei trup i-a scăpat, mai ales dacă e din cauza propriei lui laşităţi.

Apoi, orgoliul masculin odată domolit, revenea întrebarea esenţială: „Dar la urma urmei, prin ce neverosimil capriciu al sorţii s-au putut ei afla împreună?“

De altfel, după ce a fost rodat neobosit, scenariul dramei a sfîrşit prin a încremeni în concizia unei maxime. Acesta a fost, printre altele, cazul cuvintelor pe care zvonurile le atribuiau judecătorului de instrucţie: „Este pentru prima oară în viaţa mea că trebuie să conving o persoană că nu a ucis.“ Un alt crîmpei, de aceeaşi scurtime aforistică, raporta răspunsul dat de judecător traducătorului. Acesta din urmă se mira: „Dar nu credeţi că, acuzîndu-se de crima aceasta, ar vrea să ascundă alta?“ Răspunsul era tranşant:

— Un ucigaş sparge o vitrină, mărturiseşte şi, închis, tăinuieşte o crimă. Dar nu te acuzi de crimă ca să ascunzi o vitrină spartă…

Aşa era imaginată povestea în lunile acelea de vară la Villiers-la-Forêt. Cei puţini la număr care plecau în concediu descopereau la întoarcere noi amănunte, dezvăluiri ciudate, pe care vecinii se grăbeau să li le împărtăşească… Jocul lor reîncepea şi mai înteţit…

Şi, cu o mare întîrziere, la începutul toamnei au aflat o ştire aiuritoare: de cîtva timp, un ordin de încetare a urmăririi penale pusese capăt poveştii amanţilor ruşi. Abia atunci au constatat că locuinţa prinţesei Arbelina era goală şi că nimeni nu-i mai vedea nici pe ea, nici pe copilul ei.

Da, căzuse cortina în momentul în care punerile lor în scenă se concretizau tot mai mult, în care erau atît de aproape de a cunoaşte adevărul!

Locuitorii din Villiers-la-Forêt nu prea reuşeau să-şi ascundă dezamăgirea. Se obişnuiseră cu atmosfera plăcut de febrilă, pe care dragostea şi moartea hingherului o făceau să domnească în oraş. Regretau mai ales, dar adesea fără să-şi dea seama, viaţa secretă pe care le-o revelaseră nefericiţii ocupanţi ai bărcii aceleia vechi. Se dovedise că în orăşelul lor lipsit de strălucire putea să se înfiripe o viaţă cu totul diferită – cu pasiuni sfîşietoare, criminală, complexă. Imprevizibilă. O viaţă în care un pensionar obscur era în stare – puţin contează cu ce preţ – să strîngă în braţe o femeie de o frumuseţe tulburătoare şi care, din motive obscure, se lăsa sedusă. O viaţă subterană, liberă, plină de promisiuni şi tentaţii. În orice caz, aşa au resimţit majoritatea locuitorilor legătura fulgerătoare dintre prinţesă şi hingher.

Dar evenimentul cel mai surprinzător s-a produs mai tîrziu, cînd, dimineaţa, au început să pătrundă primele ceţuri în oraşul de jos. Într-o zi, ca prin farmec, toată lumea a uitat de drama din barcă, de femeia aşezată pe mal, de bărbatul înecat, întins în iarbă. Ca şi cum n-ar fi existat niciodată!

Locuitorii din Villiers-la-Forêt au vorbit despre întreruperile de curent, cărora ziarele le publicau orarul, despre carnea care începea să lipsească, despre căsătoria prinţesei Elisabeta, despre actorii din Cei mai frumoşi ani ai vieţii noastre… Iar dacă cineva ar fi găsit de cuviinţă să amintească de ancheta din vară, ar fi făcut o gafă de neiertat, asemenea unui banc răsuflat după rîsete tot mai puţin sincere.

De altfel, curînd viiturile de toamnă au inundat locul întîlnirii tragice şi malul pe care, sub ochii spectatorilor, bărbatul şi femeia înţepeniseră în poziţiile lor involuntar teatrale. Barca, a cărei margine le plăcea locuitorilor din Villiers s-o pipăie acolo unde se afla urma adîncă a coliziunii, a ajuns printre alte ambarcaţiuni degradate, iar extraordinara ei singularitate s-a pierdut printre carcasele scorojite, estompate în ceaţă.

Întinderea pajiştilor acoperite cu apă era atît de mohorîtă, crengile arinilor atît de înfrigurate şi de chinuite, încît nimănui nu-i mai venea în minte la Villiers-la-Forêt să cerceteze ce fel de dragoste sau de ură îi adusese împreună pe malul acela pe cei doi ciudaţi vilegiaturişti ruşi.