Aurora Liiceanu

Rendez-vous cu lumea

Editura Polirom

2010

© 2010 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, B-dul I.C. Brătianu nr. 6, et. 7, ap. 33, O.P. 37;

P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2099-9

ISBN: 978-973-46-1654-1

Redactor: Cătălina Popovici

Coperta: Carmen Parii

Tehnoredactor: Radu Căpraru

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

„Nu poate fi nici o ştiinţă fără fantezie şi nici o artă fără fapte.“

Vladimir Nabokov

„Când faci ceva, trebuie s-o faci cu seriozitate, dar pe tine însuţi nu trebuie să te iei în serios.“

Margot Fonteyn

FEMEILE

Insist să te iubesc

Indiferent de situaţie, deci inclusiv în amor, există, se spune, două atitudini. Prima este o formă de pasivitate, a doua este legată de un comportament activ. Prima este o aşteptare. Cineva aşteaptă să se întâmple ceva. Doar aşteaptă. Nu este deloc indiferent, este doritor, dar nu face nimic. Găsim această atitudine în proverbul indian: „Stai liniştit şi aşteaptă pe malul râului. Cadavrul duşmanului tău nu va întârzia să apară“. Transpusă în iubire, această atitudine ar însemna să stau, să iubesc, să aştept. Iubitul nu va întârzia să mă iubească.

A doua atitudine înseamnă să faci ceva, să intervii, iar intervenţiile să fie strategii de cucerire, de aducere a iubitului lângă tine. Această atitudine înseamnă insistenţă, încăpăţânare şi deloc renunţare. În care dintre aceste două atitudini ne întâlnim cu adevărata iubire? Care din ele vine din iubire nemăsurată? Este greu de spus, pentru că apare ceva care contribuie mult la alegerea unei atitudini. Apare timpul. Vedem, adesea, oameni care nu pot aştepta, care vor să nu întârzie ceva. De câte ori nu auzim spunându-se: vreau rezultate imediate, vreau repede ceva. Grecii au o expresie foarte frumoasă când vorbesc despre răbdare. Ei spun „fă răbdare“, şi nu „ai răbdare“, aşa cum spunem noi, românii. Răbdarea se face, este ceva pasiv şi activ, în acelaşi timp.

În amor se spune că ai noroc când îţi place un bărbat şi el îţi dă la rândul lui semne că te place. Drumul este liber, chiar dacă el se poate închide la un moment dat, adică iubirea unuia sau a amândurora poate dispărea. Dar ce faci atunci când el, bărbatul, nu pare interesat, când el nu dă semne că răspunde iubirii unei femei?

Am adăugat timpul, dar ar trebui să adăugăm şi atractivitatea femeii. Dar, aici, lucrurile sunt relative, pentru că gusturile nu se discută. Aşa că voi renunţa la acest aspect.

Voi spune povestea unei femei încăpăţânate, care nu s-a lăsat până nu a obţinut un bărbat ce nu dădea deloc semne că ar dori-o.

Erau colegi la slujbă, se cunoşteau, vorbeau vrute şi nevrute. El era căsătorit, se cam vorbea că nu era prea bună căsătoria lui, că prefera prietenii, că pierdea timpul cu ei, că nu prea stătea pe acasă, că juca cărţi şi bea cu ei. Nu dădea, însă, deloc semne că s-ar uita după alte femei.

Ea a pus ochii pe el, el nu realiza deloc intenţia ei. Parcă era orb, dar ea nu se lăsa. Ea adoptase atitudinea activă, cea a intervenţiei, a strategiilor. Nu se poate spune cu siguranţă că-l iubea. Poate doar îl voia, poate doar voia să se căsătorească cu el. Dar se ştia şi că pe el şi pe soţia lui îi lega o mare dramă. La cutremurul din 1977, le murise fetiţa, care avea doar 6 ani. Colega de la slujbă, cea care pusese ochii pe el, ştia acest lucru.

Încet, încet, ea se insinua în viaţa lui, observându-l neîncetat şi căutând să-i arate iubirea. Şi iar mă întreb: era iubire sau dorinţa de a avea un bărbat? Greu de spus. Sigure sunt, însă, insistenţa şi încăpăţânarea ei.

Aproape seară de seară, el îşi aducea prietenii acasă să bea şi să joace cărţi. Ea ştia, pentru că la slujbă se aranjau întâlnirile. Şi, seară de seară, ea apărea în faţa blocului lui şi stătea mult sub un pom, lângă un felinar, în faţa geamului apartamentului lui, unde se vedea lumina şi de unde cei din cameră puteau vedea pe stradă. Prietenii au observat şi i-au spus, dar el părea indiferent. La slujbă, ea aducea covrigi, pentru că lui îi plăceau, făcea cafea, pentru că lui îi plăcea să bea cafea, făcea prăjiturele, pentru că lui îi plăceau dulciurile. Şi, la un moment dat, ea i-a spus că-l iubeşte, că nu se poate abţine de a-l iubi, că nu vrea decât s-o lase să-l iubească. Doar atât. Evident, nu se prea poate crede aşa ceva! Totuşi, ea aşa spunea.

Timpul trecea, iar privirea ei, tandreţea ei căpătau forme din ce în ce mai intense, dar şi din ce în ce mai stabile. El începuse să se obişnuiască cu prezenţa ei binefăcătoare, atentă, grijulie, cu disponibilitatea ei totală faţă de dânsul. Încet, încet, ea se infiltra în viaţa lui, depăşind graniţa dintre timpul petrecut la slujbă şi cel de după programul de lucru. Se întindea ca o pată, fără agresivitate, dar agresiv-pasivă, cum se poate spune. El a înţeles că ea este o persoană sigură, că nu va fi înşelat, pentru că ochiul ei era mereu îndreptat spre el, pentru a-i ghici dorinţele. Treptat, treptat au început să-şi facă confidenţe şi ea a trecut la alt statut. Îi era aproape sufleteşte, îl înţelegea, îl aproba.

Aşa au devenit, la un moment dat, amanţi. Ea nu era frumoasă, dar, cum spun unii bărbaţi, „era fată bună“.

Timpul trecea, ea părea că nu-l presează cu nimic. Dar, la un moment dat, el s-a decis să divorţeze şi după divorţ ei s-au căsătorit. Ea a fost cea care s-a ocupat de tot, ea gândea mereu cum să aranjeze un spaţiu unde el să fie cu totul la dispoziţia ei, cu totul la a trăi în grija şi frământarea ei activă de a-i face viaţa cât mai comodă, cât mai bună. Şi aşa s-a şi întâmplat. Prietenii lui s-au rărit, nu o plăceau, dar ea s-a situat în mod discret în poziţia de victimă a invidiei lor. Nu-i bârfea deloc. Ba, dimpotrivă, îi înţelegea. Şi el iar a apreciat bunătatea ei.

Până la urmă ea a vrut un copil. El s-a lăsat dorinţei ei şi au făcut o fetiţă. Copilul rezolva, e drept nu total, nefericirea, frustrarea lui, iar ea, cu multă grijă, i-a băgat copilul în minte, l-a făcut să fie responsabil de soarta viitoare a noii fetiţe, i-a susurat idei de a le merge mai bine, de a nu uita că are o fetiţă. Fosta soţie, aflând, l-a acuzat de trădare. Evident, o trădare paternă faţă de copilul pierdut. Degeaba îi spunea el că fetiţa moartă există în mintea şi sufletul lui, că nu o poate uita, indiferent cum îi este viaţa. Ea vorbea despre înlocuire şi nu altfel, deci de faptul că el a înlocuit-o pe fetiţa pierdută cu o altă fetiţă.

Timpul trecea. El era din ce în ce mai activ şi noua lui soţie din ce în ce mai apucătoare, mai pusă pe un bine, departe de etică, împingându-l la gesturi şmechereşti, aducătoare de profit. Dar ea îl convingea că aşa se trăieşte. De la viaţă iei, nu dai nimic.

El ajunsese atât de loial celor două – soţie şi fiică –, încât oricine simţea că orice i s-ar fi spus cădea pe un teren minat. Nimic nu i se putea reproşa soţiei lui. Odată l-am întrebat cum îi merge. Cu o voce fermă mi-a spus că „nici un bărbat nu se desparte vreodată de o femeie a cărei existenţă este chiar acel bărbat“. Nu mi-a spus că o iubeşte, însă. Ea, cu insistenţă şi încăpăţânare, a obţinut ce-a vrut. Desigur, rezultatul nu a fost imediat. Dar ceea ce a vrut ea a obţinut. Mă întreb: ceea ce a făcut ea este iubire, este orgoliu sau este o trăire conştientă, un program menit a o face să aibă un bărbat, un copil, o casă…

Sindromul Cenuşăreasa. Câte femei nu-l au?

„În viaţa personală, ca şi în politică, fie accepţi regulile, fie devii în mod deschis un rebel. În ambele cazuri există un preţ de plătit. Din fericire, nimeni nu este liber. Dar ce preţ? [... ] Tatăl meu a plătit un preţ dublu. El nu a avut nici confortul convenţiilor, nici satisfacţia care vine din ruperea de ceea ce se aşteaptă de la tine. Din jurnalul lui ieşeau două tendinţe opuse: dorinţa de a pleca, de a se îmbarca în viaţa pe care o voia, cuplată cu frica de ceea ce i s-ar fi întâmplat dacă o făcea.“

Azar Nafisi

„Dacă sunt ataşat de altă persoană, astfel încât să nu pot sta pe picioarele mele, această persoană poate fi un salvator, dar relaţia nu este una de iubire. Abilitatea de a fi singur este condiţia abilităţii de a iubi.“

Erich Fromm

Unii spun că există un complex al Cenuşăresei, alţii preferă să creadă că este vorba, mai degrabă, despre un sindrom. Discuţia despre faptul că mulţi copii sau multe fete sau femei sunt Cenuşărese este foarte complicată. Mai există unii care pun un semn de egalitate între Mitul Frumuseţii şi Cenuşăreasă, considerând că „biletul către fericire“ îl ai dacă eşti frumoasă. Şi ce înseamnă în acest caz fericire? Un bărbat care să te ţină ca-n palme, să te iubească nemăsurat de mult şi care să nu-ţi ofere nici un prilej de nefericire sau de lipsă de loialitate. Cu alte cuvinte, un Prinţ.

Dacă ne referim la complexul Cenuşăresei trebuie să amintim că o cercetătoare, Colette Dowling, a folosit, în 1990, acest termen pentru a boteza o particularitate legată de psihologia femeilor. După ea, femeile au în inconştientul lor o frică faţă de a fi independente, ele transformând această frică într-o nevoie puternică de a fi în grija cuiva. Dacă acela care trebuie să-i poarte de grijă este bărbat şi, de obicei, în cuplu, cam aşa se întâmplă, el este Prinţul de care am amintit.

Mulţi specialişti susţin că dependenţa de cineva este, între anumite limite, cu totul normală. Ea trebuie să fie echilibrată cu ceea ce ei numesc autonomie, adică cu maturizarea psihologică a acelei persoane. În termeni simpli, lipsa de autonomie sau autonomia scăzută este caracteristică unei persoane „necoapte“. Există, totuşi, grade diferite de dependenţă, iar cineva care este foarte dependent sau dependentă e, deja, o persoană cu tulburări de personalitate. Este deci o situaţie aproape de patologic sau chiar patologică.

Este uşor să vedem această dependenţă la cineva, dar este mult mai uşor să vedem pe cineva care are tulburări de personalitate, adică o dependenţă exagerată. O femeie care este foarte dependentă, căreia îi lipseşte autonomia este manipulatoare, are un comportament lipsit de responsabilitate de sine, manifestă, adesea, fără să fie conştientă, viclenie, „joacă neajutorarea“, este incapabilă de a decide singură, se lasă în grija altcuiva, îi dezvoltă acestei persoane vinovăţia pentru lipsa constantă de grijă, nu poate sta singură, nu are proiecte personale, trăieşte doar prin „fuziunea“ cu alţii şi este foarte posesivă.

O persoană foarte dependentă îşi concepe viaţa ca fiind organizată de altcineva şi este mereu gata să primească ajutor, îl solicită chiar fără vorbe, prin gesturi, ca şi când grija faţă de viaţa ei nu este treaba ei. Adesea, această fantasmă este cuplată cu statutul de soţie şi o concepţie despre relaţia maritală în care bărbatul ia în grijă soţia şi copiii, este furnizor al binelui lor, iar aceştia sunt mereu pasivi.

Relaţia între o femeie foarte dependentă şi un bărbat este foarte complexă. Am cunoscut un bărbat care iubea mult o prietenă de-a mea. Era foarte îndrăgostit. Şi ea era tare îndrăgostită de el. Dar el era căsătorit cu o femeie, care considera că odată ce este căsătorită, grija ei intră total în obligaţiile bărbatului. Nu se descurca deloc, dar nici nu-i trecea prin cap s-o facă. Nu ştia nimic din administraţia vieţii, nici ce plăţi trebuiau făcute şi nici unde, era cu totul şi totul „aeriană“, iar el nu putea în nici un fel s-o lase singură, s-o părăsească. Aveau un copil, deja mare, care nu mai stătea cu ei. El avusese aventuri, dar nu se gândise prea mult la relaţia lui cu soţia sa. Trăiau doar împreună, iar el „ţinea casa“ din toate punctele de vedere. El lua decizii, el rezolva totul.

Ei, aici, trebuie să introduc ceva absolut necesar, pentru că cineva poate întreba: „de ce nu se putea desprinde din această relaţie?“. Acest ceva necesar este termenul „codependenţă“. O dependentă face pereche cu un codependent, iar relaţia dintre ei este nesănătoasă. De ce? Pentru că persoana codependentă devine un partener al persoanei dependente, aceasta din urmă desfăşurând un evantai larg de reproşuri, inducând celuilalt vinovăţii, manipulând pe codependent, controlându-l, făcându-l să se simtă răspunzător de viaţa persoanei dependente. Dependenta simte că supravieţuirea ei depinde de celălalt – adesea nu este vorba de bani, ci doar de sentimentul adânc de insecuritate, de dependenţă emoţională –, dorind fuziune, şi nu simbioză. Pentru că simbioza înseamnă un schimb, pe când fuziunea înseamnă că în afara ei, a fuziunii, viaţa ei este ameninţată. Singurătatea este imposibil de gândit pentru o dependentă.

Dar de ce există persoane cu tulburări de acest fel, cu o „patologie a relaţionalului“? Sunt multe explicaţii: indiferenţa părinţilor în copilărie, lipsa de afecţiune arătată, exprimată de părinţi, neterminarea maturizării psihologice – care aduce cu sine un nivel scăzut sau inexistent de autonomie psihologică –, incapacitatea copilului de a gândi faptul că este unic, că trăim în relaţii, dar în acelaşi timp, suntem singulari, că pentru a ne fi bine trebuie să avem resurse personale, iar binele nu trebuie să vină numai şi numai din afara noastră.

Există atâtea nuanţe, atâtea tipologii şi subtipologii ale personalităţii dependente şi a celei codependente, încât aproape că putem ajunge la concluzia că fiecare individ care este dependent sau codependent manifestă un profil de personalitate cu totul specific lui.

Dar să ne întoarcem la persoana dependentă şi la gradul ei de dependenţă. Se recunoaşte că 75% dintre femei sunt relaţional dependente, având tulburări de personalitate, adesea, la graniţă cu patologicul, dar care trăiesc printre noi, care confundă iubirea faţă de cineva – chiar pretind că iubirea le face să stea lângă un bărbat, şi nu nevoia şi dependenţa de el – cu dependenţa. Sunt femei cu stări de confuzie, care asociază ataşamentul bolnăvicios cu valori de viaţă, care cer sfaturi mereu şi nu iau iniţiative, cărora le este frică că vor fi abandonate, care sunt inapte social – „stau în umbră“, nu doresc să se afirme –, care nu au idei sau proiecte de viaţă, neştiind ce să facă cu viaţa lor, „goale în interior“, care nu iau decizii – uneori chiar foarte simple, cum ar fi dacă să-şi ia umbrela sau nu –, ale căror toate aspecte ale vieţii lor intră în responsabilitatea altuia, a celui codependent. Dependenta aşteaptă să i se spună ce să facă, cu cine să aibă relaţii, ce să facă în timpul liber. Ea refuză să se impună de frica de a i se da independenţa pe care ea n-o poate avea şi pe care nici n-o vrea. Sunt mult nuanţe, dar ceea ce este extrem de important e că atunci când sunt abandonate sau când sunt neglijate, în mod neconştient, dar cu multă abilitate, ele se ataşează de altcineva, caută şi găsesc altă sursă de a nu fi singure, de a se aşeza în grija altcuiva, mutându-şi dependenţa în altă ogradă. De pildă, la copii sau la o prietenă. Ea trebuie să supravieţuiască doar ataşându-se de cineva.

Dar de ce o asemenea persoană găseşte un codependent rămâne un mister. Unii cred că dependenţa nu este gândită, ci trăită instinctiv, cu acel instinct al supravieţuirii, cu neliniştea celui vulnerabil la problemele vieţii. Ei mai spun că aceste persoane – de regulă, femei, dar adesea şi bărbaţi cu adicţii, cum ar fi alcoolicii – reuşesc să trezească în altă persoană, cea cu care trăiesc, anumite trăiri, cum ar fi mila sau imposibilitatea de a spune „nu“, de a fugi din acea relaţie nesănătoasă.

Ce roluri poate îndeplini un codependent? Evident de salvator, de binefăcător, dar simţindu-se adesea şi victima de care dependentul profită. Profilul psihologic al codependentului este şi el complex. Printre caracteristicile lui întâlnim în mod sigur un sens exagerat al responsabilităţii faţă de viaţa altcuiva – de unde vine, vom vedea –, o confuzie între milă şi iubire, el se învinovăţeşte cu uşurinţă când persoana dependentă aduce reproşuri, plânge, îşi manifestă frica de a fi părăsită, obsedat de a-i ajuta pe cei din aproprierea lor, flatat de rolul lui de salvator, de puterea de a învinge greutăţile vieţii, de faptul că este necesar, loial, chiar dacă relaţia cu cea dependentă este superficială, rutinată şi adesea lipsită de intimitate, dornic de stabilitate, şi nu de haos şi schimbare, cu trăirea ideii de „aşa mi-a fost dat“.

Există o relaţie greu de definit între dependentă şi codependent, în care multe lucruri se petrec în subconştient, în care se exploatează subtil nevoile fiecăruia şi se activează valorile preluate în copilărie şi adolescenţă, din familie, la fiecare dintre cei doi.

Am să revin la bărbatul îndrăgostit de prietena mea. El era, evident, codependent şi nu a fost capabil să iasă din relaţia în care trăia. Strategiile noastre de viaţă depind mult de ceea ce am văzut, ni s-a spus în perioada în care personalitatea noastră se formează. De aceea, cultura, valorile mediului în care ne formăm, cum vedem că trăiesc părinţii noştri lasă urme pe care nici nu le prea gândim. Aşa că acest bărbat nu considera că un bărbat poate abandona o femeie neajutorată, slabă, de care fusese romantic ataşat iniţial în relaţia lor – dar oare romantismul aduce cunoaşterea celuilalt sau dimpotrivă maschează cunoaşterea reciprocă? – şi faţă de care se simţea răspunzător. Ea îi sugera mereu obligaţia lui de a o proteja, de a o face să trăiască, de a fi prezent fizic în viaţa ei – imaturitatea ei relaţională n-o putea face să gândească profund ceea ce este o relaţie –, îi insinua valorile masculine, de sprijin şi protecţie. El nu era iubit de ea, el îi era ei necesar.

Aşa s-a făcut că el a trăit pe două cărări. Şi acum trăieşte la fel. Pe soţia lui o considera şi o consideră ca pe ceva ce nu poate părăsi, deşi relaţia lor este superficială – ei însă îi ajunge, probabil gândind groaza de „a se ţine singură pe picioare“ în viaţă –, deşi ceea ce trăia cu prietena mea era mai profund, mai plin de viaţă şi de bucurie. Se simţea viu cu ea.

În relaţii, noi, oamenii, descoperim unii despre alţii lucruri pe care nu le bănuim de timpuriu. „Oh! Dacă aş fi ştiut de la început cum este el“, îmi spunea prietena mea, „aş fi gândit doar o aventură cu el sau poate nici măcar acest lucru, n-aş fi investit nimic emoţional, nu m-aş fi ataşat de el. Credeam că ne este atât de bine împreună, încât el va ieşi din relaţia lui maritală“. Dar el n-a putut, nu a fost în stare să spună „nu“. Şi nici ea, gândind mult, nu i-a mai cerut nimic. Codependenţii, spunea ea – luase acest termen –, pot fi doar amanţi, iar dacă relaţia continuă, pot deveni prieteni. Fac o paranteză acum, amintindu-mi de o altă prietenă care, atunci când răspundea la telefon şi suna vreo amantă a bărbatului ei, îi spunea acesteia cu un aer imperial şi lipsit de orice spaimă: „draga mea, eşti născută într-o zodie de rahat! Iei doar firimituri de la masa mea!“.

Prietena mea, de care scriam mai sus, s-a consolat cu acest gând trist şi a făcut un copil, pe care el l-a recunoscut, deşi iniţial a ameninţat-o cu despărţirea lor definitivă dacă nu scapă de copil. Dar ea nu a ţinut seama de el şi a făcut copilul. Şi, după o absenţă a lui, ea a acceptat ca el să fie aproape de copil, deşi absent fizic, seară de seară, prezent cu ea şi copilul în vacanţe, să o ajute superficial financiar, ea descurcându-se bine cu banii. El a rămas în rutina codependenţei, dar a devenit un onest om de încredere al ei în problemele de viaţă. Doar atât, iar relaţia lor erotică s-a stins cu totul.

Un singur lucru a făcut ca relaţia lor să existe, faptul că au stat împreună prea mult pentru ca ea să încerce o altă relaţie, cu un alt bărbat, cu riscul incertitudinilor pe care orice relaţie nouă le are adânc în ea.

Ea a devenit o mamă extrem de ataşată şi de responsabilă, a înţeles că în viaţă nu trebuie să aştepţi mare lucru de la altcineva, că iubirea nu ajunge, că uneori iubirea coexistă – ciudat, nu? – cu incapacitatea de a schimba traseul vieţii şi că alteori iubirea coexistă cu forţa interioară. Nu pentru ea. Iar dacă acum, după atâţia ani, el ar dori să facă ceea ce ea aştepta atunci, demult, n-ar găsi în ea nici urmă din dorinţa ei de altădată.

Aş mai adăuga ceva. N-aş vrea să se creadă că dependenta, femeia cu o mare dependenţă de un bărbat cu care trăieşte, este mereu supusă şi aşteaptă deciziile lui. Nu. Ea are un simţ foarte dezvoltat al controlului, ea simte imediat pericolul abandonării sau neglijării rolului de protecţie şi responsabilitate al codependentului şi atunci ea poate deveni agresivă, cerându-şi drepturile, ameninţând, cerând socoteală pentru faptul că el îşi abandonează misiunea de salvator. Supravieţuirea ei este în pericol şi ea luptă pentru viaţa sa. În multe cazuri, ameninţarea cu sinuciderea devine arma cea mai importantă a unei femei cu o mare dependenţă.

Că noi, oamenii, în general gândim frica de singurătate fără să o asociem cu această dependenţă nemăsurată se întâmplă pentru că puţini suntem învăţaţi să înţelegem acest echilibru între autonomie şi dependenţă ca o condiţie a sănătăţii mentale şi să vedem cât de complicată, de variată este viaţa noastră de relaţie.

Situaţii imposibile, neputinţa psihologului

„Cum ţin la dumneata mai mult decât la prietenia dumitale, nu m-am temut că ai să te superi pe mine şi mi-am permis acest blam indiscret pe care îl extind asupra întregului fel de a trăi adoptat în timpul din urmă. Îl retrag, însă, gata de a face amendă onorabilă, dacă mă asiguri că eşti mulţumit, că după momentele de uitare de sine, nu simţi în dumneata gemând demnitatea rănită?

Ştii, urmă el, fără să aştepte să-i răspund, ştii ce precară, ce penibilă a fost existenţa mea lungă vreme… Ştii cum ani şi ani… m-am zbătut în vid pentru neant. Ei bine, acelei vremi de încordare şi de zbucium, de privaţii, de umilinţe, îi am nostalgia… eram mulţumit. Îndată însă ce persecuţia a încetat şi m-am pomenit ajuns deodată la o situaţie la care de mult renunţasem să mai sper, a început neîmpăcarea [de sine].“

Mateiu I. Caragiale, Craii de Curtea-Veche

„Ea a încercat să fie calmă, să lase lucrurile să curgă cum vor ele; şi să încerce să-şi aşeze gândurile pe argumentul unei dependenţe raţionale…Şi totuşi, câteva minute mai târziu, ea a simţit că dacă ei vor fi unul în compania celuilalt, în circumstanţele prezente, acest lucru i-ar putea expune pe amândoi doar la inadvertenţe şi greşeli dintre cele mai injurioase.“

Jane Austin, Persuasiune

„Fiecare funcţie biologică – în contrast cu fenomenele fizico-chimice – prezintă anomalii faţă de normă. Aşa se întâmplă cu iubirea. Când alte condiţii pentru iubire prevalează şi discernământul este insuficient sau inexistent, avem un exemplu de patologie sentimentală, de iubire anormală.“

José Ortega y Gasset, Studii despre iubire

Pe Dana am cunoscut-o acum vreo trei ani. Cred că ea mi-a dat telefon, cerând sprijin, găsindu-se într-o situaţie pe care o considera greu de suportat. Am invitat-o la mine. Când am deschis uşa, în faţa mea se afla o femeie tânără, frumoasă, delicată, subţire, cu un corp de adolescentă. Era cam fragilă sau poate că starea ei sufletească îi dădea un aer de animal încolţit. Era atent îmbrăcată, cu mare grijă şi cu lucruri bune, de calitate. Părul ei era blond-închis, coafat. Hainele erau elegante şi asortarea lor cu pantofii şi geanta era bine gândită. Dana are ochi căprui şi părul nu era aproape niciodată de aceeaşi nuanţă, dar întotdeauna bătea în blond. La prima întâlnire era rujată, iar nuanţa rujului se potrivea cu o eşarfă cu desene roşii şi cu o brăţară din pietricele roşii, alături de alta, dintr-un lănţişor lucrat din aur. Nu era simplu, ci avea o lucrătură destul de complicată. Totdeauna rujul era asortat la bluze sau la jachete. Se vedea imediat că era o femeie care se îngrijea, care lucra într-un mediu unde hainele contează şi care ţinea la o eleganţă nestridentă, pentru cei ce ştiu să aprecieze zicala „mulţi văd, puţini pricep“.

De la început mi-a spus simplu: am 42 de ani, sunt căsătorită şi am o fată de 15 ani. Ulterior am apreciat la ea faptul că ghicea imediat ce aştepţi să ştii despre ea.

După câteva întâlniri i-am cunoscut trecutul, impresiile, influenţele, firea, credinţele şi spaimele, suferinţele, mergând pe două planuri: ce credea ea despre ea şi ce credeam eu despre ea din ce îmi spunea. Dana este foarte inteligentă, are un intelect receptiv rapid la observaţiile şi judecăţile altuia, analizează cu atenţie ce i se spune, este prudentă în opinii. Îţi arată clar când înţelege ce îi spui. Lucrează la o multinaţională, este apreciată pentru seriozitatea şi corectitudinea ei, câştigă bine, munceşte din greu şi vine seara acasă cam târziu. Lucrează în acelaşi loc de zece ani, iar în perioadele de raportări şi analize de lucru – ea având specialitatea de economist –, stă până foarte târziu la birou şi adesea lucrează şi în weekend.

După unele întâlniri, mă uitam pe geam s-o văd cum merge, cum se mişcă. Pentru mine, acest lucru este foarte important. Postura spune mult despre starea noastră psihică.

Revin la îmbrăcămintea Danei. Niciodată nu am văzut-o fără lucruri frumoase sau îmbrăcată banal, deşi nu era câtuşi de puţin excentrică. Mult bun-gust, mi-am spus întotdeauna, admirând-o. Şi nu numai în ceea ce priveşte îmbrăcămintea, vestimentaţia ei, bluzele din bumbac fin, vara, puloverele de lână şi fustele cu cordoane frumoase, ca şi cutiuţa mică, chinezească cred, emailată, din care scotea pastile când era răcită, ochelarii de soare, cutia în care-i ţinea. Totul era frumos. Dar ce să spun de pantofi? De pantalonii ei, de mănuşi? Nimic nu era de capul lui, toate lucrurile de pe ea „colaborau“, erau gândite dincolo de autonomia unui obiect. Îmi aducea aminte de faptul că citisem în Financial Times un articol despre diferenţa dintre gust şi stil. Gustul susţinea autorul se referă la un singur obiect pe care-l porţi, nu contează care. El poate fi foarte frumos, de bun-gust, dar nepotrivit cu altele care pot fi şi ele de bun-gust, dar nu împreună. Când toate obiectele purtate se potrivesc între ele atunci ai stil. Aşa spunea autorul şi argumenta cu exemple concrete. Vorbele ei, referitoare la laudele mele, erau cam aşa: „Mă îmbrac ca un robot bine dresat“. Părea să lase să se înţeleagă că se agaţă de haine, de exteriorul ei, pentru a se ţine dreaptă, pentru a nu se vedea cât de greu îi este în viaţă, pentru a se apăra de eventualele priviri iscoditoare ale colegilor. Părea o femeie pe care nefericirea nu a îngenuncheat-o, prin renunţare la feminitate şi grija faţă de sine, dar acest lucru nu era decât aparenţa. Ea era foarte nefericită şi ca soţie, şi ca mamă. Acesta era adevărul.

Înainte de a vorbi despre nefericirea ei să amintesc câte ceva despre trecutul său, despre perioada dinaintea căsătoriei ei. Dana fusese un copil crescut de un tată cu tendinţe şi interese filosofice, metafizice, cam prea mult reflexiv şi predispus către tristeţe, chiar către depresie. Sensibilitatea şi fragilitatea lui psihică au făcut-o pe soţia sa, mama Danei, să-l ferească de asprimile vieţii, să nu-i vorbească de ceea ce Johan Huizinga numeşte „caracterul aprig al vieţii“. Mama Danei şi-a suflecat mâinile şi a decis să lupte vajnic cu viaţa, aliniindu-şi bărbatul la cele două fete ale lor şi apărându-i de greutăţile vieţii. Dana are o soră mai mare, mult diferită de ea. Mama lor a administrat bine viaţa familiei, a dus fetele la şcoală la Bucureşti, le-a îndrumat spre facultăţi, le-a găsit gazde, le-a ajutat, le-a adus ce le trebuia, veghind să le meargă mai uşor şi să aibă ce le trebuie. Ea ţinea în picioare casa, familia, la care fetele veneau cu plăcere şi cu dorinţa de securitate şi adăpost. Mama fetelor era modelul feminin al devoţiunii şi datoriei faţă de cei care erau ai ei, cei dragi ai ei. Fără să le ţină predici, ea le-a transmis misiunea unei femei de a avea bărbat şi copii. Aşa este legea vieţii pentru femei, aşa este ordinea vieţii şi obligaţia de a intra în rândul lumii. Ambele fete au asimilat această lege care s-a insinuat în mintea lor, ambele au învăţat această lecţie nespusă şi mai degrabă „arătată“, dar fiecare în felul ei. Aşa se face în viaţă părea să fie mesajul matern.

Legătura fetelor cu părinţii şi mai larg cu ideea de familie a devenit în timp un pilon de siguranţă, devoţiune, grijă, încredere, ceva de care nu te poţi depărta. Dar dacă sora Danei, mai mare ca ea, a înţeles loialitatea faţă de familie drept ceva care trebuie să coexiste cu propria autonomie – şi, deci, cu propria familie –, pentru Dana acest lucru s-a manifestat printr-o legătură foarte puternică cu părinţii, investind prea mult în dependenţa de ei.

Dana s-a căsătorit tânără, mama ei a ajutat-o, i-a plătit chiria timp de cinci ani după căsătorie, a dorit ca Dana să se instaleze într-o relaţie trainică cu soţul ei. Poate că, fiind mamă, nu-l plăcea pe cel ales de Dana, poate că ar fi sperat la altceva, dar ea stăruia cu străşnicie la aranjarea fetelor, la construcţia unei relaţii solide, indiferent de limitele celor implicaţi, aşa cum făcuse şi ea în viaţă.

Şi aşa Dana s-a aşezat în propriul cămin şi, negândind decât că aşa e viaţa, aşa fac toţi oamenii, a devenit şi mamă. Când a venit la mine, fiica ei avea 15 ani, soţul ei era implicat într-o afacere amoroasă, iar ea lucra din greu la multinaţionala ei. Aveau un apartament de patru camere, bine mobilat şi se descurcau lejer cu banii. Anii trecuseră fără evenimente deosebite – cu excepţia copilului –, doar cu reproşuri ale soţului ei că Dana era prea lipită de familia din care plecase, de părinţi. Reproşurile aduceau în discuţie faptul că orice timp liber şi sfârşiturile de săptămână se petreceau cam mereu la părinţi, unde totul se trăia la fel, ritualizat, cu tatăl prea gânditor, mama, străduindu-se să-i ţină pe toţi legaţi, şi sora, loială, dar mult mai puternică şi independentă decât Dana.

În această lungă hibernare familială, în care relaţia Danei cu soţul era rutinată, iar creşterea fetiţei era mai degrabă în seama tatălui atunci când Dana muncea mereu până târziu, apare un eveniment neaşteptat care-i va zăpăci pe toţi, pe Dana, pe mamă, pe soră, pe fiica Danei şi mai puţin pe tatăl Danei, căruia multe nu i se spuneau, nedorindu-se să i se adâncească starea de pasivitate sau de pesimism.

Soţul ei s-a încurcat cu o femeie opusă cu totul Danei. Aceasta era foarte sociabilă, interesată de a găsi bărbaţi care să-i aprecieze feminitatea, s-o răsplătească cu favoruri, cu excursii, cu ieşiri nocturne în cluburi şi restaurante. Ea lucra într-un mediu mai degrabă boem, fără program fix, cu mult teren şi o viaţă de relaţie bogată. Stilul ei de viaţă era liber de gândul către viitor. Trăia prezentul cu nesaţ, mimând iubirile din filme, cucerindu-l pe el tocmai prin acea dezordine şi libertate pe care nu le trăise în cuplu şi de care nici nu-i păsa. Avea o fiică care învăţa de la mamă iubirea de bani şi obiecte, uşurinţa de a petrece şi de a se afirma şi care avea un pact tacit cu mama privind plăcerile vieţii. Dana avea cu totul alte valori de viaţă. Ea voia stabilitate, o căsătorie rutinată, dar sigură, un copil care să-i urmeze regulile de viaţă: muncă, seriozitate, conştiinciozitate, socializare internă, vacanţe în familie, lectură şi cultură.

În schimb, tatăl copilului ei, al fetiţei, chiar înainte de a se încurca cu acea femeie, cu totul opusă Danei, transmitea cu totul alte valori fetiţei. Îi întărise dorul de petreceri şi magazine, treptat, treptat, o răsfăţa şi-i înţelegea gustul pentru haine şi mai apoi pentru cosmetice şi gablonzuri, preocuparea exagerată pentru cum arată. Între modelul de educaţie al Danei şi cel al tatălui creştea o prăpastie. Fiica Danei era atrasă de valorile tatălui, de tendinţa de a trăi şi nu numai de a munci, iar Dana nu prea avea ce face. Timpul ei de stat acasă, de petrecut cu copilul mai mult era limitat. Şcoala era pentru fiica ei o datorie, învăţa bine, dar dincolo de şcoală se deschidea o lume care o atrăgea mult, lumea distracţiei, a libertăţii, astfel că ea a devenit rapid complicea tatălui său, depărtându-se de mamă din ce în ce mai mult şi ţinând secretă legătura tatălui cu o altă femeie.

La un moment dat, după câteva reproşuri legate de absenţele tatălui şi ale fiicei de acasă, soţul îi spune Danei că doreşte divorţul, motivul fiind presiunea Danei de a face vizite părinţilor ei şi lehamitea lui faţă de dependenţa sa de aceştia. Dar ea începuse să bănuiască faptul că el, alături de fiica lor, avea o altă viaţă, paralelă, pentru că umblau prea mult împreună. Cu cine? Cu acea femeie şi fiica ei care era doar colegă de clasă cu fiica lor. Relaţia dintre cele două fete aducea cu sine o relaţie din ce în ce mai strânsă între părinţii lor, adică între mama uneia şi tatăl alteia, deci între acea femeie – devenită amantă – şi tatăl fetei Danei. Un soţ se apropie de o femeie care nu-i este soţie aducând ca argument doar prietenia între două fete.

Trădarea fiicei şi a bărbatului plutea în aer, iar Dana şi-a dat seama, în ciuda negării soţului ei, că se petrecea ceva grav, ceva ce ea nu observase prea repede şi care ducea la divorţ. El a dorit divorţul şi, deşi ea aducea ca motiv femeia care-i intrase în viaţă, el nega cu străşnicie. Divorţul a avut loc, el convingând-o că exista posibilitatea ca în viitor relaţia lor să se refacă. Dana spera acest lucru şi s-a lăsat convinsă, mai ales că fiica îşi exprimase dorinţa de a rămâne cu tatăl ei. Era încă minoră, iar Dana s-a simţit alungată din viaţa lor. Ce putea face, mai ales că cei doi, tatăl şi fiica, nu aveau unde se duce, nu aveau o altă locuinţă. Pentru Dana, prezenţa lor fizică, chiar dacă în casă se lăsase o tăcere, punctată de vorbe duşmănoase, de nefericirea Danei, pe care ea nu reuşea să şi-o arate, spre uşorul dispreţ al fiicei şi iritarea soţului, devenit bărbat liber, o făcea să continue a spera, a gândi că ceea ce se întâmplase nu era real. Viaţa însă dicta unele decizii, aşa că ea a decis să rămână în apartament şi să facă un împrumut pentru ca el să facă un apartament pentru el şi fiica lor. Pentru Dana, două schimbări erau dificil de trăit. Singurul ei punct stabil în viaţa era slujba, munca, locul de muncă. Timpul a trecut, cu suferinţe, absenţe, gelozii din partea ei, dispreţul fiicei, tăcerile şi absenţele lui, dar, treptat, treptat, el a stat mai mult acasă, şi-a luat o slujbă cu deplasări care se dovedeau a nu fi evadări ca mai înainte, fiica s-a îndrăgostit de un băiat – făcând-o mai puţin implicată în atmosfera de acasă şi mai puţin dispusă să-şi înţeleagă părinţii –, iar lucrurile au devenit din nou ca pe vremuri.

A fost un moment în care Dana a avut o înălţare, foarte scurtă, în care şi-a înţeles prea bine trecutul, lipsa unei vieţi adevărate de cuplu, o viaţă petrecută cu prieteni şi în care gândul de a-şi vedea viaţa cu sânge rece, cu curaj începuse să lucreze în mintea ei şi să accepte o schimbare. Un moment în care-şi dădea seama că timpul trece şi că lipsa unor experienţe în cuplu care leagă oamenii nu este o garanţie a viitorului. Ba, dimpotrivă, o amânare a unei separări reale. Această înălţare, această împuternicire a propriului eu cu germeni ai schimbării, a fost scurtă ca un suspin eliberator, dar care s-a stins, ea devenind rănită mai tare de neputinţa sa. Aşa cum se întâmplă cu muribunzii care înainte de a-şi da sfârşitul devin mai vii şi mai încrezători că pericolul a trecut.

Orice suflet, orice psihic, poate fi temporar animat, dispus să treacă frontiera schimbării, dispus să provoace autonomia eului, întoarcerea spre el, dispus să-şi retragă ambasada, care exista pe un teren precar, pe care dacă ai demnitate îl părăseşti. Dana n-a putut face acest lucru, iar a înţelege asta este ceva foarte complicat. Nu se poate să rămâi singură ca femeie dacă nu poţi face o schimbare în numele unei realităţi: dacă lângă cineva nu simţi că eşti tu, cel adevărat, atunci trebuie să pleci. Trebuie curaj, unii îl au, alţii nu. Şi acest lucru li se întâmplă şi femeilor, şi bărbaţilor.

Dana este o persoană cu o capacitate rară de a-şi înţelege psihismele, trăirile şi de aici îi vine şi nefericirea. Este blocată în propria spaimă la gândul autonomiei.

Putem gândi la starea Danei şi în alţi termeni. Aş putea să mă întreb dacă ea ar intra în tipul de om nefericit la care se referă David Lodge în minunata sa carte, tradusă şi la noi, numită Terapia. Personajul din carte, un bărbat, îşi pune aceeaşi problemă pe care eu mi-o pun gândindu-mă la Dana, evident, după ce am citit cartea. Personajul principal analizează ceea ce a citit din Kierkegaard şi anume despre „fiinţa nefericită“. După el, Kierkegaard explică de ce fiinţa nefericită nu e „prezentă în ea“, şi anume pentru că ea este în trecut sau în viitor. Această fiinţă trăieşte în amintiri – adică în trecut – sau în speranţa de viitor. Fie ea gândeşte că era mai bine înainte, fie că poate va fi mai bine în viitor, dar în prezent această fiinţă este nefericită. Pentru o clipă, când am citit aceste vorbe, m-am gândit că această deplasare permanentă a Danei între trecut – pe care îl vedea acum cu tristeţe, dar când îl trăise nu simţea acest lucru, nefiind totuşi o femeie fericită – şi viitor, adică ce o putea aştepta odată ce fusese înşelată, nu făcea decât să-i rezerve lipsa unui prezent, indiferent cum ar fi el.

Femeile trebuie să trăiască din farmecul lor

„Femeile lui Shakespeare sunt nişte copii încântători, care simt excesiv şi iubesc nebuneşte. Ele săvârşesc acte de uitare de sine, mici accese de furie, rostesc cuvinte frumoase despre prieteni, au răzvrătiri cochete, o volubilitate graţioasă, care amintesc de ciripitul şi drăgălăşenia păsărilor.“

Hippolyte Taine

„Da! decretă Stănică. Numesc deşteaptă o femeie care suceşte capul bărbaţilor. Acesta e rostul femeilor.“

George Călinescu, Enigma Otiliei

S-a întâmplat să am o prietenă care nu era deloc aşa cum credeam eu că trebuie să fie femeile. Nu era Eleni, cea mai bună prietenă a mea. Dar am iubit-o, am admirat-o, ca atunci când vezi ceva cu totul nemaiîntâlnit. Eu eram, să zic, academică, citeam mult, ea doar trăia. Poate că ne deosebeam şi prin faptul că ea era artistă, era boemă, trăia într-o lume cu alte percepţii şi idei despre viaţă.

Nu spun că nu citea nimic, dar asta nu conta. Era vrăjită de viaţă. Simţea viaţa cu tot corpul, cu toate celulele. Părea că nu este din lumea care mi se părea mie că e lume. Era erotomană, dar acest lucru nu mi se părea respingător, ci, dimpotrivă, foarte atractiv. Era ca şi cum vezi ceva ce nu-ţi trece prin cap, aşa cum te uiţi pe geam şi vezi ceva ce n-ai mai văzut. Tatăl meu ştia de această relaţie de prietenie a mea. Şi cum niciodată nu mi-a pus interdicţii în relaţii, era doar uimit şi curios. Îmi spunea: „Ce ai tu cu această persoană? Spune-mi ce e în capul tău?“. Eu zâmbeam misterios, cu expresia celui care înţelege ce e întrebat, dar care ştie, în acelaşi timp, că celălalt, întrebătorul, nu va putea ajunge la a şti ceea ce era acea relaţie. Îi spuneam simplu: „Ea este cum eu n-aş putea deloc să fiu. Sunt fascinată de o persoană care este o versiune imposibilă a mea“. Nu ştiam de ce, mi se părea greu de explicat, nici măcar eu nu eram foarte clară în percepţiile mele, nu puteam să-i aduc argumente logice, cum ar fi că ea este altfel, a crescut altfel, cineva i-a spus nişte lucruri pe care tu nu mi le-ai spus. Era greu de umblat la cauzele atracţiei mele. Nu m-a contrazis, m-a lăsat în pace. Dar această femeie avea un fel de a vedea lumea, de a concepe relaţiile între bărbaţi şi femei aşa cum eu nu cunoşteam, nu bănuiam şi nici nu credeam că poate exista.

Îmi povestea de bunica ei – probabil că aceasta o influenţase mult în copilărie – care, având un amant bogat, făcea ceea ce astăzi am numi fiţe. Din cele spuse de ea rezulta că bunica ei ştia să se facă importantă, de neînlocuit, unică în mintea bărbatului cu care era. Se preţuia bine, aş putea spune. Era şi ea bogată, se trăgea dintr-un neam de boieri, cu averi, cu pământuri. El, bărbatul ei, era însă nespus de bogat. Asta, evident, era pe vremuri, când bărbaţii erau bogaţi altfel decât astăzi. Deci nu ca astăzi când ei sunt bogaţi, dar dubioşi. Acei bărbaţi făceau afaceri aşa cum ar trebui să se facă, cu câştiguri şi pierderi. El o voia. El o plăcea. De obicei, el îi respecta momentele de singurătate, în care ea se ocupa de ea, de frumuseţea ei. Era deşteaptă, ştia să îndepărteze bărbatul pentru a nu intra în intimitatea ei de femeie care se dedica secretelor de înfrumuseţare. Odată, când ea tocmai se dădea pe faţă cu fleici de vită – astăzi se spune că ele conţin colagen, tare bun pentru ten – şi era deci ocupată, el a simţit o nevoie imperioasă s-o vadă. Nu ştia ce face ea şi bătea uşor şi foarte discret la uşa ei. Ea nu răspundea imediat, dar după un timp îl întreba de ce o caută şi ce i-a adus. Ca şi cum vederea ei se plăteşte. El răspundea spăşit şi umil că i-a adus o brăţară. Desigur, de aur. Ea îi răspundea: „Doar atât?“. El tăcea şi din nou bătea la uşă, parcă mai smerit, şi-i spunea: „şi cercei“. Atunci ea, îmbunată, îi spunea să vină la ea cam peste jumătate de oră. Nu era nesăţioasă, ci doar pretenţioasă, servindu-i sistematic bărbatului ei tăişul îngrijorării.

La această poveste, reală însă, eu rămâneam cu gura căscată. Mi se părea de neconceput să târguieşti vederea – şi poate mai mult decât vederea –, să vorbeşti aşa cu cineva cu care trăieşti, te împaci, care îţi trebuie. Folosesc expresia „îţi trebuie“ în sensul în care l-am auzit folosit la ţară, în Maramureş, când întrebând un ţăran de ce cineva s-a despărţit de o fată, el mi-a răspuns foarte scurt: „Nu-i mai trebuia“.

Amica mea, după ce-mi relata cum se purta bunica ei cu bărbatul cu care trăia, arătându-şi totala ei aprobare, simţea nevoia să-mi aducă argumente: „Dragostea nu este un dat, pur şi simplu, un dat. Trebuie să arăţi că eşti aleasă, iar a fi aleasă înseamnă că cineva trebuie să facă ceva pentru a-şi obţine aleasa“. Eu protestam, dar ea îmi replica fără răutate sau dorinţă de a mă contrazice, oarecum indiferentă: „Te-au stricat alea, urâtele care vor egalitate, Clara Zetkin şi Roza Luxemburg, comuniste, socialiste şi care prea se ţineau aiurea cu bărbaţii. Revoluţionare, dar femeile au pierdut. Nu există egalitate între sexe, există doar care pe care, sigur, şi dragoste există, dar ele sunt legate. Iubire oarbă nu există, iubirea trebuie câştigată. Bărbatul trebuie să înţeleagă ce înseamnă o femeie. O femeie e o femeie. Urâtele vor egalitate pentru că n-au ce oferi, nu au farmec, nu sunt femei. Ele vin şi caută bărbaţi, nu bărbaţii le caută pe ele“.

Bineînţeles că vorbele ei mă înnebuneau. Că mi se părea că raportul dintre bărbaţi şi femei este unul ipocrit, în care fiecare îl bănuieşte pe celălalt de gânduri ascunse. Eram, deci, mereu în contradicţie. Dar, în timp, mi-am dat seama că nu avea nimic fix în cap, că trecea de la o teorie la alta, că era mult prea liberă. Şi acest lucru însemna că nu ţinea cu revoluţionarele sau cu alte femei, ea ţinea cu oricine, depinzând de starea ei şi de situaţia în care se găsea. Înţelegea orice, parcă era o salcie care se lasă vântului.

Şi-a pierdut un cercel cu un diamant într-un mod cu totul nebanal. Nu pe stradă, nu i s-a agăţat de un fular sau de o eşarfă, aşa cum credeam eu că s-ar fi putut întâmpla. Nici nu părea necăjită. Nu-i păsa deloc de pierderea lui. Mi-a spus că mergea pe un câmp proaspăt cosit şi plin cu căpiţe. Era cald afară şi vremea frumoasă. Mergând, a văzut un bărbat care a privit-o într-un fel anume. Ochii lor s-au întâlnit, cine ştie în ce lume a gândurilor şi simţirilor, încât amândoi s-au dus într-o căpiţă. Fără să clipească şi fără să-şi spună vreun cuvânt. Ca şi cum cineva le spunea ce au de făcut. Ca în transă. Cercelul s-a pierdut într-o căpiţă.

Sunt sigură că a fost dorită de mai mulţi bărbaţi, iubită de mult mai puţini. Sunt sigură că vrăjea prin această linişte care ţinea neliniştea poftelor ei atât cât să scape doar libertatea simţurilor sale, care ieşeau parcă independent de ea, habar n-am cum, din orice mişcare a ei, din orice gest, din orice căutătură a ochilor. Să fi fost ochii care vorbeau o limbă a simţurilor, a unor înţelegeri între un bărbat şi o femeie? O limbă care, deşi în aparenţă s-a uitat, încă pare să existe, mustind latent, zglobiu şi delicat, antrenând ceea ce astăzi numim chimie. Ochii ei albaştri aveau atâtea priviri, atâtea nuanţe. Niciodată, însă, sfială. Ar trebui să adaug ceva important. Nu era deloc slabă. Corpul ei emana voluptate şi un fel de încetineală, ca şi cum timpul nu contează. Gesturile ei legănate trezeau dorinţele bărbaţilor, iar totul părea că se putea petrece într-o înţelegere dincolo şi de ea, şi de ei.

Mersul ei pe stradă era maiestuos şi leneş. Era încet. Unduios, felin. Părea, îi spuneam, ca un transatlantic, un Titanic, după ce se spărsese sticla de şampanie de prora lui, pornit să înfrunte valurile trotuarelor, indiferentă şi sigură pe ea. Sigură pentru că se hrănea din privirile oamenilor care nu ştiu cât o admirau, dar o simţeau într-un fel. Din păcate, viaţa, mai târziu, a apropiat-o de soarta Titanicului.

Despre semne şi despre o mamă

„Mulţi văd, puţini pricep.“

Zicală românească

Când am scris despre cei doi bărbaţi îmbrăcaţi în rochiile femeilor lor (vezi „Rochia şi bărbatul“), m-am referit la experienţa mea şi la cea a fiicei unui cunoscut. Fiecare din noi – atât eu, cât şi ea – s-a trezit în faţa unor neaşteptări. Percepţia noastră era imprevizibilă. Fiecare avea în minte o asociere a bărbatului cu veşminte bărbăteşti. Eu am gândit diferit de ea, pentru că prietenul meu, proaspăt divorţat, dăduse semne de lucruri familiare, pe care le ştiam din experienţa mea şi din ceea ce oricare dintre noi învăţăm de la alţii, de la cei care ne-au crescut, cu care am trăit. Ea, fiica cunoscutului meu, trăia cu acel bărbat şi sigur, oricât de mult s-ar fi controlat el, dăduse totuşi ceva semne că nu e în regulă cu el. Dar ea nu le observase, nu fusese atentă la felul în care se exprima el.

Aşteptările noastre ne vin din cultura locului şi oamenilor printre care trăim, dar şi din cărţi, din lecturi, din filme. Uneori, lipsa de experienţă antrenează aşteptările din cărţi, din lecţii. La marele cutremur din Bucureşti, am ieşit la uşa apartamentului, pe palier, îmbrăcată la repezeală doar cu o şosetă, şi am întrebat vecinii, care ieşiseră şi ei, la fel de speriaţi ca mine, dacă mergem în adăpostul antiatomic. Probabil, m-am gândit că este război nuclear, despre care învăţasem la cursurile de la facultate. Nu mai trăisem nici un cutremur şi ceea ce mi se spusese – deci nu experienţa mea – mi-a direcţionat nerealist aşteptările. Se întâmplă, însă, ca şi în cazul fiicei cunoscutului meu, să trăieşti experienţa în mod real şi să nu dai atenţie la semne. La fel s-a întâmplat cu o femeie care muncea enorm undeva şi lipsea mult de acasă după 1990. Se decisese să facă bani. Avea o fată şi un băiat. Fata era în străinătate, iar băiatul era student. Nu mai era un copil. Spaima ei era că fiul este homosexual. Mi-a reprodus discuţia cu fiul ei într-o seară. Venind acasă şi stând la masă cu el a observat că părul fiului ei era negru ca pana corbului, el fiind şaten şi ea ştiindu-l şaten. Atunci l-a întrebat: „Ţi-ai vopsit părul, ce ţi-a venit? Ce, eşti poponar?“. Fiul ei a privit-o calm şi i-a răspuns: „Şi dac-aş fi ce-ar fi? Care-i problema?“. Această discuţie a năucit-o şi dorea să ştie ce să facă. Nu înţelegea ce se întâmplă cu fiul ei. Evident că în această lipsă de cunoaştere a celui cu care trăia în casă, pe care-l văzuse crescând sub ochii ei, se simţea ca şi când fiul i se revela ca un străin. Discuţia s-a axat pe faptul că ea nu ştia nimic despre fiu şi că nu luase în considerare nici un semn dat de el. În relaţia ei cu fiul, în felul cum se desfăşura cotidian viaţa în această familie, fiul, aşa cum ne spune un specialist francez în comunicare, practica „o gestiune schizofrenă a vieţii sale“. Nu exista nimic care pe ea, pe mamă, ar fi putut s-o şocheze. Dar, dacă ar fi fost mai atentă şi nu s-ar fi uitat doar la vestimentaţia banală a fiului ei, care nu-i trezea bănuieli, ci şi la tăcerea, la comportamentul lui, poate ar fi putut sesiza sexualitatea fiului ei. Dar ea, pur şi simplu, fusese „oarbă“. Nu observase că acest băiat nu se uita la televizor la filme care îi puteau da ocazia să facă observaţii, adesea mai fără perdea – se întâmplă ca băieţii să scape expresii mai deocheate –, nu văzuse că nu veneau fete pe la el, că nu vorbea cu fete la telefon, că nu era căutat de fete şi nici nu vorbea despre fete. Atunci, poate, acest tânăr ar fi spart gheaţa, destăinuindu-i secretul. Dar ea nu văzuse nimic. Acum, când privise părul lui vopsit, se uita ca la cineva pe care-l vedea prima dată. Ulterior, fiica ei, sora băiatului, luată la întrebări de mamă, i-a mărturisit acesteia că ştia de mult, de când era adolescent, că fratele ei nu era atras de fete şi că el ar fi dorit ca mama lui să vadă că este „diferit“, să ştie acest lucru.

Aflând acest lucru, ea nu mai era preocupată de orientarea sexuală a fiului ei, ci de faptul că trecuse prin experienţa de mamă uitând să fie atentă la copii şi se învinovăţea pe ea, nu pe el, că dacă ar fi fost atentă ar fi putut face ceva, evident, care să-l deturneze de la situaţia lui. Era bine că se învinovăţea pe ea, nu pe el, dar ideea că poţi în mod sigur să determini orientarea sexuală a copilului era cu totul greşită. Poţi poate să favorizezi o alegere, dar nu s-o determini. Un homosexual mi-a spus că nu este o alegere, ci un dat. Alţii spun că explicaţiile sunt mult mai complicate, iar cauzalitatea homosexualităţii este complexă.

„O româncă sănătoasă“: Cornelia

„Am zis tuturor celor care se torturează cu gânduri: gândeşte-te la viaţa ta care continuă minut cu minut; fiecare minut vine după altul; este deci posibil a trăi cum trăieşti, pentru că tu trăieşti… Totul se schimbă, totul trece.“

Alain, Propos sur le bonheur

Cornelia era o tânără care făcea cu prea puţin interes slujba de laborantă la facultatea unde eram studentă. Am mai scris despre ea în cartea Prin perdea. Umbla nopţile prin baruri, era foarte dornică de serate dansante, cam libertină şi deosebit de simpatică. Tatăl ei era muzeograf la un teatru, iar mama ei stătea acasă pentru că erau, spunea Cornelia, zece copii. Stătea pe la periferia Bucureştiului, undeva prin Floreasca, într-o casă modestă, şi ca să iasă seara la petreceri îşi începea gătitul cât mai devreme. Nu avea bani, dar reuşea să fie frumos îmbrăcată, chiar era cochetă. Îi plăcea să arate şic. Îi punea pe fraţi şi surori s-o servească în timpul pregătirii pentru a pleca la petrecere. O soră o pieptăna, alta îi făcea pedichiura, alta îi aranja hainele, un frate alerga să-i ia ţigări, o altă soră îi freca un nescafe. Nu putea suferi oamenii curioşi şi de aceea îşi ura vecinii pe care i-a repezit cu vorbe grele până când aceştia văzând-o gătită ieşind pe poarta casei se ascundeau sau intrau repede în casele lor. Toate aveau o explicaţie. Într-o seară, spunea Cornelia, cum a ieşit pe poartă, o vecină a întrebat-o: „Unde mergeţi, domnişoara Cornelia?“. Şi ea i-a răspuns sec: „La teatru“. A doua oară, o altă vecină sau poate aceeaşi a întrebat-o: „Unde mergeţi, domnişoara Cornelia?“. Şi ea i-a răspuns: „La film“. La fel de sec. A treia oară întrebarea vecinei s-a repetat şi ea i-a spus că pleacă într-o vizită. În sfârşit, când din nou a fost întrebată „Unde mergeţi, domnişoara Cornelia?“, ea a dat drumul nervilor, urându-şi vecinele pentru indiscreţia şi curiozitatea lor şi a răspuns: „Să mă f…!“.

Într-o zi, Cornelia a venit să-mi spună că a fost la o petrecere şi era foarte mulţumită de felul în care se distrase acolo. Se dansa, mi-a spus, se aranjau cupluri, se făcea curte femeilor frumoase, exista concurenţă între femei. Ea nu s-a adus acolo cu mari aşteptări. Era, totuşi, sigură pe ea, pe farmecul ei fizic. Fără îndoială că ştia că este atractivă. Mi-a spus odată că ştie că-l are „pe vino-ncoace“. Avea un corp mlădios, era înaltă, se mişca frumos. Avea o gură pe care şi-o ruja cu un roşu-aprins. Părea însângerată. Avea trăsături frumoase. Nimic nu era exagerat, astfel că figura ei era armonioasă. Ochii şi părul îi erau de culoare închisă, astfel încât faţa îi era bine încadrată şi trăsăturile feţei ieşeau în relief plăcând privirii celui care o vedea. Dar ceea ce sărea în ochi rămânea gura însângerată, bine conturată. Undeva am citit că un anume roşu al rujului – rujul Palomei Picasso, fiica marelui pictor – are cel mai mare efect atunci când se potriveşte figurii. Rujul trebuie să fie de culoare roşie, un roşu oarecum strident, ţipător, ca o chemare a bărbatului.

Şi atunci, pentru că era o persoană originală şi plină de idei, s-a gândit să apară enigmatică. Era vara. Şi-a pus ochelari de soare şi şi-a învelit capul cu o eşarfă mătăsoasă, legată la gât, astfel încât tot capul îi era acoperit. Spunea că voia să fie în stil safari. Era, într-adevăr enigmatică, pentru că ochii nu se vedeau, iar gura se impunea mai mult privirii. S-a aşezat pe o canapea să fumeze, fără să-şi scoată ochelarii de soare, urmărindu-i pe cei care se mişcau sau dansau, evaluând femeile şi cântărind din priviri bărbaţii. Era distantă şi solitară. Şi atunci a apărut Bogdănel care a privit-o lung şi a venit să se prezinte. Era înalt, subţire, mlădios, cu trăsături frumoase şi cu o privire foarte insistentă. Era clar că o plăcea. Cornelia mi-a spus că ea i-a aruncat o privire indiferentă, lipsită de interes. El, ca s-o câştige, i-a spus că este balerin şi i-a spus şi unde dansează. A continuat să tacă, să-l privească şi să fumeze. L-a lăsat singur pe canapea şi s-a dus la baie. După un timp, Bogdănel s-a dus după ea şi a bătut în uşă. Ea i-a deschis, a încuiat uşa, l-a aşezat pe Bogdănel proptit de uşă cu faţa la ea, l-a privit şi-a scos ochelarii de soare, s-a apropiat de el şi l-a muşcat de buze foarte pătimaş şi rece în acelaşi timp. Apoi l-a împins uşor de la uşă, a deschis-o, a închis-o şi a plecat rapid acasă. Îşi luase cu chirie o cameră centrală. Am întrebat-o dacă i-a plăcut de el. A dat din cap şi mi-a spus satisfăcută ca o pisică care a prins un şoarece: „Într-o jumătate de oră Bogdănel era la mine-acasă!“. Sigur, părea că Bogdănel, uimit de absenţa ei, a intrat în panică şi a cerut cuiva adresa ei. Cornelia avea vocaţia cuceririi. Pentru ea, bărbaţii erau o pradă.

Cornelia n-o ducea uşor cu banii. Îşi dorea haine frumoase, găteli, pantofi cât mai eleganţi. Cu tocuri, pentru că feminitatea este asociată tocurilor. Nu avea bani. Îşi închiriase o cameră, dar nu avea bani să plătească lumina, apa şi celelalte cheltuieli dincolo de chirie. Într-o zi a venit un om care lua plata electricităţii şi ea nu avea deloc bani. Aşa că s-a uitat la el şi a decis spunându-i: „Nu am bani, plătesc în natură“. Individul, un bărbat obişnuit, nici tânăr, nici vârstnic, vizibil precar din multe puncte de vedere, i-a aruncat o privire surprinsă şi a spus scurt: „Bine“. Ea l-a mai privit o dată şi i-a spus să se ducă să cumpere o sticlă de rom. Şi el a plecat şi a venit, puţin agitat, cu sticla de rom. Apoi, s-a dezbrăcat, probabil gândindu-se că ea se va răzgândi. Am dedus din vorbele ei o oarecare repulsie. De ce? Am întrebat-o. Pentru că, a spus ea, avea „izmene cu macaroane“. Am privit-o lung şi ea a simţit că trebuie să-mi explice cum arătau. „Izmene cu macaroane“, mi-a spus ea, „însemna că el avea izmene de pânză albă, care se legau la glezne cu nojiţe, cu nişte şireturi din materialul izmenelor“. Ea a avut o clipă de îndoială, un gând rapid de renunţare. Dar, cum era o fată curajoasă, obişnuită să-şi trăiască viaţa fără sfaturile altora, solitară în decizii, a deschis radioul, şi-a pus o pernă peste faţă şi urechi, a băut rom şi s-a întins în pat. Doar a stat, aşteptând să se termine totul. La plecare, el i-a spus că vine peste o lună pentru plata următoare. Ea s-a gândit o clipă şi i-a spus că nu se va schimba nimic, că sigur nu va avea bani, doar că ar trebui nu numai să plătească el factura ei, dar să-i şi aducă ceva. Ce „crede“ el. Şi el a venit din nou peste o lună. Uitându-se la mine mi-a spus: „Orice ţi-ar trece prin creier nu o să ghiceşti ce mi-a adus“. M-am gândit puţin. Flori nu mergeau, bijuterii, nici atât, haine, deloc, bani, parcă nu se făcea. Nu era curvă, era doar o fată la ananghie financiară. Oare ce, mi-am zis? M-a privit amuzată şi n-a răbdat cât să-i spun că nu mă duce capul să ghicesc. Binedispusă, chiar cu un aer de om care face şotii mi-a spus: „A venit cu un geamantan de piele gol“. Individul avea familie, nevastă şi copii. Nici el nu avea bani şi nici nu putea, probabil, să cheltuiască ceva de care nevasta să nu ştie. Aşa că, sincer, i-a spus că pe dulap aveau un geamantan de piele şi l-a luat. Nimeni, spera el, nu va observa lipsa lui, mai ales că nu-l foloseau deloc.

Cornelia era o persoană foarte echilibrată, foarte singură şi convinsă că fiecare este răspunzător de ce face cu viaţa lui. Ea ştia că este singură, că trebuie să se descurce, că nu putea avea pe nimeni cu care să-şi împartă grijile, care erau doar ale ei. Mă întreb adesea ce face Cornelia, pe unde o fi şi sunt sigură că orice i s-ar fi întâmplat, ea se aşeza pe un scaun sau pe o canapea, îşi aprindea o ţigară şi se gândea spunându-şi: „Ei, Cornelia, ce facem acum?“. Găsea o soluţie. E atât de ciudat, dar nu cred că nu s-a descurcat în viaţă. Nu m-aş mira deloc să aflu – dar oare cine poate să-mi spună unde-o fi ea – că este măritată cu un texan bogat, că face safari undeva, că e angajată prin Kenya, că lucrează la o bancă obscură, crescând singură unul sau doi copii, că face figuraţie într-un film, că este undeva prin provincie, la noi, lucrând cuminte la vreo primărie şi câte şi mai câte. Cornelia vedea viaţa ca o aventură, nu era dramatică, nici visătoare, nici cinică şi nici naivă. Era sănătoasă, într-un fel în care greu putem pricepe.

Se vorbeşte mult acum despre rezilienţă, un concept psihologic ce se aplică celor care rezistă la încercări grele ale vieţii, la traume, nenorociri şi care rămân vii, privind înainte. Cornelia nu era rezilientă sau rezistentă, pentru că nu se confrunta cu nenorociri, ci doar cu lipsa banilor, cu sărăcia şi cu limitele financiare ale unor părinţi cu zece copii şi o singură leafă. Ea nu reacţiona, ci acţiona. Ea nu aştepta să vadă ce-i aduce soarta, ci se activa pentru a găsi cea mai bună soluţie de a-şi uşura viaţa. Era răzbătătoare, descurcăreaţă, gândindu-şi binele în diferite situaţii în care se afla. Odată a fost surprinsă de reacţia colegelor de la secretariatul facultăţii pentru că, văzând un borcan mic cu iaurt pus la geam, la rece, l-a luat şi l-a mâncat. Îi era foame sau poate că a poftit la el. Nu întrebase pe nimeni ce-i cu borcanul acolo, al cui este. Borcanul era cumpărat pentru decanul facultăţii. Cornelia nu s-a ruşinat deloc la observaţiile colegelor. Nu era nesimţită, ci doar gândea altfel.

Pot spune că era un bun strateg al vieţii ei.

O tânără sociolog, cu care discut cu mare plăcere adesea, susţine că morala trebuie gândită la plural. Nu există o morală universală, ci doar relativism. Morala este contextuală, depinde de situaţia în care te afli. Nu poţi dezaproba unele fapte sau comportamente dacă ele răspund unei strategii de supravieţuire. Când n-ai cum să câştigi bani, nu ştii să faci nimic – pentru că n-ai avut şanse sociale, culturale – atunci, spune ea, furi, iar furtul nu este imoral, nici amoral, ci moral ca strategie de supravieţuire.

Deşi nu are legătură cu ceea ce am scris despre Cornelia, la care voi reveni, şi ca să nu uit, vreau să spun că oamenii au umor când este vorba despre hoţi şi hoţie. Urmărind ştirile azi-dimineaţă în ziare online, într-un cotidian scria că în Guatemala o hoaţă, care fura cu trei complici într-un autobuz, a fost prinsă asupra faptului chiar de cea care urma să fie păgubită. Hoaţa a fost dezbrăcată de aceasta, iar oamenii care erau martori au bătut-o şi i-au dat foc. Intervenţia poliţiei a fost salvatoare. În comentariile la această ştire, cineva scria: „La noi, dacă s-ar face aşa ceva, ai vedea lumea dezbrăcată pe stradă de ai spune c-a venit vara“. Mă întreb dacă persoana care a comentat această ştire a luat în considerare că acum este iarnă la noi. Schimbă mult cota de umor a comentariului.

Dar să revin la Cornelia. Ea gândea în aceşti termeni, probabil, în sensul unei moralităţi contextuale, iar flexibilitatea ei, uşurinţa cu care făcea ceva ce putea fi dezaprobat erau uimitoare. Şi mai uimitor era că mergea prin viaţă ca raţa prin apă, fără urme ale oceanului de întâmplări neplăcute prin care trecem noi, oamenii.