Erich Maria Remarque, Drei Kameraden

Copyright © 1937 by New York University, successor-in-interest to the literary rights of The Estate of The Late Paulette Goddard Remarque

All rights reserved

© 2020 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8614-8

ISBN PDF: 978-973-46-8615-5

ISBN print: 978-973-46-8071-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Moviestore Collection/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ERICH MARIA REMARQUE s-a născut la 22 iunie 1898 în Osnabrück, Germania. În vremea studenţiei la Universitatea din Münster, Remarque s-a înrolat în armata germană. A luptat în Primul Război Mondial şi a fost rănit de cinci ori. După război, a început să scrie la primul său roman, încercînd în acelaşi timp să se întreţină. A fost, pe rînd, profesor, pietrar, şofer de maşini de curse, jurnalist sportiv. În 1929 a publicat Pe frontul de vest nimic nou, cartea care va deveni, „fără îndoială, cea mai bună poveste despre Primul Război Mondial”. În numai un an, romanul s-a vîndut în peste un milion de exemplare, fiind tradus aproape imediat în douăsprezece limbi şi inspirînd în 1930 un film de succes, cîştigător a două Premii Oscar. După nici trei ani, cartea şi filmul au fost interzise de regimul nazist, sub pretextul că ar aduce prejudicii naţiunii germane, iar Remarque a părăsit ţara, stabilindu-se iniţial în Elveţia, apoi în America. A mai scris nouă romane, toate inspirate de ororile războiului. S-a stins din viaţă în 1970, la Locarno (Elveţia), vegheat de soţia lui, actriţa Paulette Goddard. La Editura Polirom au apărut: Pe frontul de vest nimic nou, Noapte la Lisabona, Soroc de viaţă şi soroc de moarte, Obeliscul negru.

I

Neîntinat încă de fumul coșurilor, cerul era galben ca alama. Strălucea puternic dincolo de acoperișurile fabricii, vestind răsăritul soarelui. M-am uitat la ceas. Nu era încă opt. Sosisem cu un sfert de oră prea devreme.

Am deschis poarta și-am pregătit pompa de benzină. Pe la ora asta veneau mai întotdeauna mașini să-și facă plinul. Deodată, am auzit răsunând în spate un croncănit răgușit. Suna ca și cum undeva sub pământ s-ar fi înșurubat un ghivent ruginit. M-am oprit să ascult. Apoi, traversând curtea, m-am întors din nou la atelier și am deschis cu precauție. În penumbra încăperii se împleticea o stafie. Purta o basma de un alb murdar, un șorț albastru, pâslari, cântărea nouăzeci de kilograme, dădea cu mătura și era îngrijitoarea, Mathilde Stoss.

Am rămas un timp locului și-am privit-o cum se clătina printre radiatoare și cânta cu voce sugrumată melodia Husarul credincios. Pe masa de lângă fereastră se aflau două sticle de coniac. Una din ele era aproape goală. Cu o seară înainte fusese plină. Uitasem s-o încui.

— Bine, madam Stoss…, i-am spus eu cu o undă de reproș în glas.

Cântecul încetă. Mătura îi căzu din mâini. Zâmbetul fericit se stinse. Acum păream eu stafia.

— Isuse Cristoase, gângăvi Mathilde privindu-mă fix cu ochii înroșiți. Nu mă așteptam să veniți așa devreme…

— Înțeleg. Ți-a plăcut?

— Plăcut, cum să nu? Dar mi-e cam rușine. Își trecu mâna peste gură: M-a făcut praf.

— Ei, lasă, exagerezi. Ești numai beată. Beată criță.

Se ținea cu greu pe picioare. Buza de sus, umbrită de mustață, îi tremura, iar pleoapele palpitau ca la bufnițele bătrâne. Încetul cu încetul, reuși să se limpezească. Hotărâtă, făcu un pas înainte.

— Domnu’ Lohkamp… omu-i păcătos… întâi l-am mirosit doar… apoi am tras o dușcă… pentru că simt mereu că-mi vine rău de la stomac… ei, și apoi se vede că m-a tot îndemnat și-a pus dracu’ stăpânire pe mine. Nu-i bine să lași clondiru’ pe masă, să duci o biată femeie în ispită.

Nu era prima dată; o mai găsisem amețită. Venea în fiecare dimineață, două ore, să facă curățenie în atelier și puteai lăsa cât de mulți bani, risipiți la voia întâmplării, ea nu s-ar fi atins de ei, dar băutura o ispitea cum momește slănina pe guzgan.

Am ridicat sticla și-am privit-o în zare.

— Bineînțeles, de coniacul pentru clienți nu te-ai atins, dar pe cel bun, al domnului Köster, l-ai dat gata!

Un zâmbet fugar înflori și se stinse pe fața devastată de vârstă a Mathildei.

— Ce-i adevărat e adevărat: mă pricep la băutură. Dar nu-i așa, domnu’ Lohkamp, n-o să mă trădați? Îs doar o biată văduvă lipsită de apărare!

Am dat din cap.

— Astăzi, nu.

Își desprinse și își aranjă fustele suflecate.

— Atunci, am s-o șterg. Că de vine domnu’ Köster, o să fulgere și-o să tune!

M-am îndreptat spre dulap și l-am descuiat.

— Mathilde…

Veni în grabă, legănându-se ca o rață. Țineam în mână o sticlă pătrată de culoarea castanei.

Ridică mâinile în chip de protest.

— N-am nici o vină! Pe cinstea mea! De asta nu m-am atins!

— Sunt convins, am liniștit-o eu, umplându-i un pahar. Știi însă ce este?

— Ba bine că nu!

Își linse buzele.

— E rom, vechi de când lumea!

— Foarte bine. Dacă-i așa, dă dușcă paharul ăsta!

— Ferit-a sfântul! se dădu repede înapoi. Domnu’ Lohkamp, asta-i prea mult! Îmi crapă obrazul de rușine. Bătrâna Stoss dă pe gât, pe ascuns, tot coniacul, și dumneavoastră o mai și cinstiți cu un pahar de rom. Sunteți un sfânt, asta sunteți! Mai bine mor decât să primesc!

— Dacă nu vrei…, am spus prefăcându-mă că pun paharul la loc.

— Atunci, fie! Întinse repede mâna și adăugă: Lucrul bun trebuie să-l iei când ți se dă. Chiar dacă nu te pricepi. Noroc și sănătate! O fi ziua dumneavoastră de naștere?

— Așa-i, Mathilde. Ai ghicit.

— Nu spuneți! Deci e adevărat. Îmi apucă mâna și mi-o strânse. Vă doresc fericire! Din toată inima. Și punga plină! Domnu’ Lohkamp, sunt atât de emoționată, că trebuie să mai trag neapărat un păhărel! Că doar țin la dumneavoastră, de parcă ați fi fiu-meu!

— Bine.

I-am mai umplut un pahar. L-a dat pe gât și-a plecat din atelier lăudând romul.

Am pus la loc sticla și m-am așezat la masă.

Un soare palid își trimitea prin fereastră razele pe mâinile mele. Ce senzație ciudată îți dă o astfel de aniversare a zilei de naștere, chiar dacă nu-i acorzi prea mare importanță! Treizeci de ani… era o vreme când nu credeam să ating douăzeci, atât de îndepărtată mi se părea atunci această vârstă. Și apoi…

Am luat din clasor o foaie de hârtie și-am încercat să fac bilanțul. Copilăria, școala păreau din perspectiva prezentului un domeniu îndepărtat, vag, aproape neverosimil. Viața adevărată a început abia în 1916. Tocmai atunci fusesem încorporat; slab și înalt, la cei optsprezece ani ai mei, executam pe câmpul desțelenit din spatele cazărmii „culcat-sculat“ la comanda unui ofițer mustăcios. Într-una din primele seri, mama a venit la cazarmă să mă vadă; a fost nevoită să aștepte mai bine de-o oră. Nu-mi făcusem reglementar ranița, și drept pedeapsă a trebuit să spăl, în timpul liber, latrinele. A vrut să mă ajute, dar nu i s-a dat voie. Plângea, și eu eram atât de obosit, încât am adormit cu ea stând încă lângă mine.

1917. Flandra. Cumpărasem împreună cu Middendorf o sticlă de vin roșu de la cantină. Voiam să sărbătorim aniversarea zilei mele de naștere. Dar n-am mai ajuns. Dis-de-dimineață, artileria grea a englezilor a deschis focul. Pe la prânz, Köster a fost rănit. După-masă au căzut Meyer și Deters. Iar seara, tocmai când credeam că lucrurile s-au liniștit și am destupat sticla, au pătruns gazele toxice, răspândindu-se în adăposturile subterane. Ne-am pus măștile la timp, dar a lui Middendorf avea un defect de fabricație. Când și-a dat seama, era prea târziu. Până să și-o smulgă și să-și facă rost de alta, a înghițit prea mult gaz și a început să vomite sânge. A murit în dimineața următoare, cu fața plină de pete verzi și negre. Își sfâșiase gâtul cu unghiile tot încercând să-l deschidă ca să poată respira.

1918. Eram la spitalul militar. Cu câteva zile înainte sosise un nou transport. Pansamente de hârtie. Răni grave. Din zori până-n noapte, cărucioarele sanitare făceau naveta între saloane și sala de operații. Câteodată se întorceau goale. Iosef Stoll zăcea lângă mine. I se retezaseră picioarele, dar nu știa încă. Nu-ți puteai da seama, fiindcă pătura era pusă peste un coș de sârmă. Dar el nici n-a crezut, căci simțea dureri în picioare. În timpul nopții, doi bărbați au murit în salonul nostru. Unul din ei s-a despărțit foarte încet și cu greu de viață.

1919. Din nou acasă. Revoluție. Foamete. Afară, mitralierele țăcăneau fără încetare. Soldați luptau împotriva soldaților. Camarazi împotriva camarazilor.

1920. Puci¹, Karl Bröger, împușcat. Köster și Lenz, arestați. Maică-mea, internată în spital. Cancer în ultimul stadiu.

1921. Mă străduiam să-mi amintesc. Nu mai știam nimic. Anul acesta mi se ștersese pur și simplu din minte. În 1922 îmi câștigam pâinea în Turingia, ca muncitor la căile ferate, în 1923 eram șeful serviciului de publicitate al unei fabrici de cauciuc.

Era în timpul inflației. Câștigam două bilioane de mărci pe lună. De două ori pe zi ni se făcea plata, și de fiecare dată aveam o jumătate de oră pauză pentru a ne putea repezi în magazine să cumpărăm câte ceva înainte de a se fi schimbat din nou cursul dolarului şi, astfel, valoarea banilor să se reducă la jumătate. Și apoi? Anii ce-au urmat? Am lăsat creionul din mână. N-avea nici un sens să mai continui bilanțul. Nici nu-mi mai aminteam exact. Prea se învălmășiseră multe. Ultima aniversare a zilei mele de naștere o sărbătorisem la cafeneaua Internațional, unde un an întreg am fost angajat să cânt seară de seară la pian. Apoi i-am regăsit pe Köster și pe Lenz. Și acum mă aflam aici, în ATELIERUL DE REPARAȚII AUTO KÖSTER ET COMP. Asociații eram Lenz și cu mine, dar atelierul îi aparținea, de fapt, numai lui Köster. El fusese odinioară colegul nostru de școală și comandantul companiei noastre, apoi pilot, șef de escadrilă, ceva mai târziu, student o vreme, participase la curse de automobile – și, în sfârșit, cumpărase șandramaua asta. Mai întâi i s-a alăturat Lenz, care se vânturase câțiva ani prin America de Sud, apoi m-am asociat și eu.

Am scos o țigară din buzunar. De fapt, era cazul să fiu mulțumit. Îmi mergea bine, aveam de lucru, eram robust, nu oboseam ușor, scăpasem teafăr, cum se spune… dar e mai bine să nu gândești prea mult la astfel de probleme. Mai ales când ești singur. Și mai cu seamă seara. În asemenea situații mai apare, din când în când, spectrul trecutului și te privește cu ochi morți. Dar împotriva nălucilor te apără alcoolul.

Afară, poarta se auzi scârțâind. Am rupt foaia cu datele vieții mele și-am aruncat-o în coșul de hârtii. Ușa se deschise brusc. În cadrul ei apăru Gottfried Lenz, deșirat, slab, cu coama lui blondă ca paiul și cu nasul care nu i se potrivea deloc.

— Robby, strigă el, chilipirgiu bătrân, ridică-te și ia poziție reglementară! Superiorii tăi vor să stea de vorbă cu tine.

M-am ridicat de pe scaun.

— Dumnezeule! Speram că ați uitat! Fiți îngăduitori, băieți!

— Ți-ar conveni, nu-i așa?

Gottfried puse pe masă un pachet, în care zăngăniră puternic sticle. Apoi își făcu apariția Köster. Lenz se postă în fața mea.

— Robby, ce ți-a ieșit azi-dimineață în cale?

Am încercat să-mi amintesc.

— O femeie bătrână care dansa.

— Sfinte Sisoie! Semn rău! Dar se potrivește cu horoscopul tău! Ți l-am descifrat ieri. Ești născut în zodia Săgetătorului, deci un om în care nu te poți încrede, șovăitor, o trestie în bătaia vântului, expus unor suspecte trigoane saturniene și, în acest an, influxului planetei Jupiter. Fiindcă Otto și cu mine îți ținem loc de părinți, sunt primul care îți dăruieşte ceva să te ocrotească. Ia această amuletă! O descendentă a incașilor mi-a dăruit-o cândva. Avea sânge albastru, platfus, păduchi și darul de-a prevesti viitorul. „Străine cu piele albă“, mi-a spus ea, „amuleta aceasta au purtat-o regi, e strânsă în ea forța soarelui, a lunii și a pământului, fără să mai vorbim de cea a planetelor mai mici, dă-mi un dolar de argint să-mi iau whisky, și este a ta. Pentru ca lanțul fericirii să nu se întrerupă, ți-o încredințez. O să te apere și o să înfrângă nefasta influență a constelației lui Jupiter.“

Otto mi-a atârnat de gât un lanț fin, de care era prinsă o figurină mică de culoare neagră.

— Așa! Asta-i împotriva marilor nefericiri, împotriva mizeriei de toate zilele, iată: șase sticle de rom de la Otto! Licoarea are de două ori vârsta ta!

Desfăcu pachetul și aşeză sticlele, una câte una, în lumina soarelui de dimineață. Aveau strălucirea chihlimbarului.

— Minunat! am exclamat. De unde-ai făcut rost de rom, Otto?

Köster începu să râdă.

— E o poveste încurcată. Prea lungă ca să ți-o înşir. Spune-mi, mai bine: ce simți la cei treizeci de ani ai tăi?

L-am oprit printr-un semn.

— Nimic deosebit. Parcă aș avea șaisprezece și totodată cincizeci.

— Și consideri că asta nu-i nimic deosebit? ripostă Lenz. E apogeul, culmea a tot ce există. Cu această senzație ai învins în mod suveran timpul și trăiești de două ori.

Köster se uită la mine.

— Iartă-l, Gottfried, spuse el apoi.

— Aniversările zilei de naștere apasă greu asupra conștiinței pe care o avem despre valoarea noastră, mai cu seamă dis-de-dimineață. O să-și revină el.

Lenz strânse din ochi, îngustându-i.

— Cu cât omul are mai puțin orgoliu, cu atât este mai valoros, Robby. Constatarea te consolează puțin?

— Nu, am răspuns, nicidecum. Abia din clipa în care omul reprezintă o valoare nu mai este decât propriul monument comemorativ. Mi se pare obositor și plicticos.

— Dacă a început să facă considerații filosofice, Otto, putem să-l socotim salvat, constată Lenz. A depășit punctul mort! Punctul mort al aniversării zilei de naștere, când privești adânc în propriii ochi și descoperi că ești un biet puișor. Acum putem să trecem liniștiţi la munca noastră de fiecare zi și să ungem măruntaiele Cadillacului nostru.

Ne-am văzut de treabă, până s-a înserat. Apoi ne-am spălat și ne-am schimbat hainele. Lenz se uita pofticios spre șirul de sticle.

— Nu-i rupem gâtul uneia dintre ele?

— Să hotărască Robby, spuse Köster. Nu-i elegant, dragă Gottfried, să-i faci apropouri atât de directe celui care-a primit daruri.

— Dar e și mai puțin elegant să-i lași să moară de sete pe cei care au adus darul, răspunse Lenz și destupă o sticlă.

Aroma se răspândi într-o clipă în întregul atelier.

— Sfinte Haralambie! spuse Gottfried.

Toți trei adulmecam mireasma băuturii.

— E grozav, Otto. Trebuie să recurgi la cea mai inspirată poezie ca să găsești comparații demne de o asemenea licoare.

— Păcat s-o bem în coșmelia asta întunecată, hotărî Lenz. Știți ce? Ieșim din oraș, cinăm undeva și luăm sticla cu noi. S-o bem în mijlocul naturii, sub cerul liber!

— Minunat!

Am îndepărtat Cadillacul la care lucraserăm după-amiază. În spatele lui se afla o înjghebare ciudată, montată pe roţi. Era mașina lui Otto Köster, mândria atelierului.

Köster cumpărase automobilul, o rablă cu bord înalt, demult, la o licitație, pe mai nimic. Specialiștii care l-au examinat atunci l-au calificat, fără să șovăie, drept o piesă interesantă pentru un muzeu al mijloacelor de transport. Antreprenorul Bollwies, patronul unei fabrici de paltoane de damă și amator de curse, l-a sfătuit pe Otto să facă din ea o mașină de cusut. Dar Köster nu s-a sinchisit. El a demontat automobilul piesă cu piesă, ca pe un ceas de buzunar, și a meșterit la el luni de zile până noaptea târziu. Apoi, într-o seară, descinse din el în fața barului pe care-l frecventam în mod obișnuit. Revăzând vehiculul, Bollwies aproape că leșină de râs, atât era de caraghios. Ca să se amuze, îi propuse lui Otto un pariu. Oferea două sute de mărci contra douăzeci dacă Köster accepta o întrecere cu noul său automobil sport; distanța: zece kilometri și un kilometru avans pentru mașina lui Otto. Köster primi prinsoarea! Toți izbucniră în râs, întrevăzând o distracție colosală de pe urma pariului. Dar Otto merse mai departe, refuză kilometrul avans și ridică pariul la o mie de mărci. Bollwies îl întrebă dacă nu-i cazul să-l ducă la o casă de nebuni. Drept răspuns, Köster puse doar motorul în mișcare. Cele două mașini demarară apoi imediat, spre a tranșa diferendul. Bollwies se întoarse după jumătate de oră, atât de tulburat, de parcă văzuse pe dracu’ gol. Completă în tăcere cecul cu suma pierdută și semnă și un al doilea. Voia să cumpere automobilul pe loc. Dar Köster îi râse în nas. Nu l-ar mai fi dat pentru tot aurul din lume. Dar pe cât de impecabil funcționa motorul mașinii, pe atât de ponosit arăta exteriorul; îi puseserăm, pentru folosința de fiecare zi, o caroserie foarte demodată, ce întâmplător se potrivise ca dimensiune; lacul era șters, aripile, crăpate și capota fusese modernă acum vreo zece ani. Am fi putut rezolva totul mult mai bine; dar aveam un motiv să n-o facem.

Automobilul se numea Karl. Karl, năluca șoselei.

Karl gâfâia de-a lungul drumului.

— Otto, i-am atras eu atenția, iată, se apropie o victimă.

În spatele nostru claxona nerăbdător un Buick puternic. Ne ajunse repede din urmă. Curând, radiatoarele se aflau unul lângă celălalt. Bărbatul de la volan ne aruncă o privire nepăsătoare. Măsură de sus până jos mașina noastră jerpelită. Apoi întoarse capul, uitând în aceeași clipă de noi.

După câteva secunde, fu însă silit să constate că automobilul nostru se afla încă pe aceeași linie cu Buick-ul lui. Se înfipse mai bine în scaun, ne privi amuzat și apăsă pe acceleraţie. Dar Karl nu se dădu bătut. Ca un foxterier mic și iute în întrecere cu un dog, ținea în continuare piept strălucitoarei locomotive de nichel și lac.

Omul apucă mai ferm volanul în mâini. Nu bănuia nimic, și un zâmbet disprețuitor îi apăru pe buze. Era limpede: voia să ne demonstreze de ce-i în stare hărăbaia lui. Apăsă atât de puternic pe acceleraţie, încât țeava de eșapament prinse să ciripească văratic, ca o droaie de ciocârlii. Însă degeaba, nu reușea să ne depășească. Hâdul și pricăjitul Karl se ținea scai de el, de parcă ar fi fost vrăjit. Străinul se holba de sus la noi. Nu putea concepe că la o viteză de peste o sută de kilometri la oră nu poate scăpa de o rablă demodată. Se uita intrigat la indicatorul de viteză, de parcă ar fi fost defect. Apoi porni cu viteza maximă.

Mașinile goneau acum una lângă alta pe șoseaua lungă și dreaptă. După câteva sute de metri, un camion veni cu zgomot asurzitor din direcția opusă. Buick-ul fu nevoit să treacă în urma noastră pentru a-l evita. Dar abia reveni lângă Karl, când un automobil mortuar, cu panglicile funerare ale coroanelor fâlfâind în vânt, îl obligă să se încoloneze din nou după noi. Apoi, drumul rămase iarăși liber.

Între timp, bărbatul de la volan se lepădase de îngâmfare; supărat, cu buzele strânse, ședea aplecat înainte, cuprins de beția vitezei, și întreaga lui demnitate părea condiționată de victoria asupra potăii de lângă el.

Noi, în schimb, ședeam, nepăsători în aparență, pe locurile noastre. Buick-ul nici nu exista pentru noi. Köster privea calm șoseaua, eu mă uitam plictisit în sus și Lenz, cu toate că era un pachet de nervi, scoase un jurnal, prefăcându-se că în momentul acela nu există ceva mai important pentru el decât lectura.

După câteva minute ne făcu cu ochiul. Karl pierdu pe nesimțite din viteză, în timp ce Buick-ul i-o lua încet înainte. Aripile sale late și strălucitoare trecură pe lângă noi. Bubuind, țeava de eșapament ne zvârli în față fum albăstrui. Încetul cu încetul, automobilul câștigă un avans de vreo douăzeci de metri – și, după cum ne așteptaserăm, mutra proprietarului apăru în geamul portierei, arborând un zâmbet triumfător. Era convins că ieșise învingător.

Dar străinul nu se mulțumi cu atât. Neputând să reziste dorinței de a-și lua revanșa, ne făcu semn cu mâna, să încercăm să-l ajungem din urmă. Gestul bărbatului sigur de victorie era în bătaie de joc.

— Otto, îl avertiză Lenz.

Dar n-ar fi trebuit să se obosească. În același moment, Karl se și redresă. Compresorul începu să șuiere. Și deodată, mâna care ne invita să-l ajungem dispăru din geamul portierei, deoarece Karl răspundea prompt provocării: se apropia. Se apropia fără să poată fi oprit, câștiga ceea ce pierduse din viteză – și acum, abia acum, păream să luăm cunoștință de existența automobilului străin. Am ridicat cu prefăcută nevinovăție ochii întrebători spre omul de la volan; eram tare dornici să știm de ce ne făcuse semn cu mâna. Dar el întoarse privirea cu îndărătnicie în cealaltă parte, și Karl i-o luă înainte cu viteză maximă, plin de noroi, cu aripile despicând aerul. Un pricăjit plin de rapăn, dar victorios.

— Excelent jucat, Otto! remarcă Lenz, adresându-i-se lui Köster. I-ai tăiat pofta de mâncare astă-seară.

În vederea unor asemenea întreceri nu schimbam caroseria mașinii. Era suficient să apară pe drum, că se și găsea cineva să vrea s-o depășească. Acționa asupra celorlalte automobile ca o cioară cu aripile betege asupra unei cete de pisici înfometate. Provoca la întrecere cele mai pașnice mașini, încărcate cu o întreagă familie. Până și cei mai tihniți bărboși erau irezistibil cuprinși de beția vitezei când vedeau jucând dinainte șasiul hodorogit al automobilului nostru. Căci cine ar fi bănuit că în vechitura asta hilară bătea inima puternică a unui motor de curse?!

Lenz sublinia valoarea educativă a lui Karl. Învăța oamenii să venereze puterea creatoare ce se ascunde aproape întotdeauna sub un înveliș modest. Așa se exprima Lenz, care susținea despre sine că ar fi ultimul romantic.

Ne-am oprit în fața unui mic restaurant și am coborât din mașină. Seara era frumoasă și calmă. Brazdele ogoarelor arate băteau în violet. Muchiile de culoarea castanei străluceau poleite cu aur. Norii înotau ca nişte uriașe păsări flamingo pe cerul verzui, apărându-se de secera îngustă a lunii în creștere. Un tufiș de alun legăna înserarea și presimțirea în crengile sale, tulburător de desfrunzite, dar înțesate deja de speranța înmuguririi. Din micul restaurant răzbea până la noi aroma ficatului prăjit, în care se amesteca și izul cepei. Ce plăcere!

Lenz intră în grabă, ademenit de miros. Se întoarse transfigurat.

— Veniți să vedeți cartofii prăjiți! Să ne grăbim, altfel se duce ce-i mai bun!

În acea clipă se auzi venind o altă mașină. Am rămas țintuiți locului. Era Buick-ul. Se opri brusc lângă Karl.

— Hopa! făcu Lenz.

Pentru istorii de felul ăsta ne mai bătuserăm adesea. Străinul descinse din mașină. Era înalt și voinic. Purta un raglan larg, maro, din păr de cămilă. Indispus, se uită cu coada ochiului la Karl, își scoase apoi mănușile groase, galbene și se îndreptă spre noi.

— Ce model este mașina asta a dumneavoastră? îl întrebă el cu o mutră acră pe Köster, care se afla în imediata lui apropiere.

Toți trei l-am privit un timp în tăcere. Ne lua, fără îndoială, drept mecanici în haine de sărbătoare, plecați clandestin cu mașina.

— Ați spus ceva? întrebă într-un târziu Otto, de parcă n-ar fi auzit bine, pentru a-i da o lecție de politețe.

Străinul se înroși.

— Am întrebat de mașina asta, explică el ursuz, fără a schimba tonul.

Lenz își îndreptă trupul. Nările nasului său mare fremătau. Ținea tare mult la politețe când era vorba de ceilalți. Dar înainte de-a apuca să spună ceva, a doua portieră a Buick-ului se deschise fără de veste, ca împinsă de o mână nevăzută; un picior fin se strecură din mașină, urmat de un genunchi delicat, apoi coborî o fată și se îndreptă încet spre noi. Surprinși, ne-am uitat unul la celălalt. Nu ne dăduserăm seama că în mașină se mai afla cineva. Lenz își schimbă dintr-odată atitudinea. Fața sa pistruiată era numai zâmbet. Și naiba știe de ce, zâmbetul înflori și pe fețele noastre.

Grăsanul ne privea uimit. Își pierduse siguranța și nu mai știa cum să se poarte în noua situație.

— Binding, rosti el în sfârșit, înclinându-se ușor, ca și cum propriul nume i-ar fi oferit un sprijin.

Fata se afla acum foarte aproape de noi. Am devenit mai prietenoși.

— Arată mașina, Otto, spuse Lenz, aruncând o privire fugară spre Köster.

— Cu plăcere, zise Otto, răspunzându-i amuzat, în același fel.

— Tare aș vrea s-o văd! spuse Binding, deja mai amabil. Trebuie să fie al naibii de rapidă. M-a scos din cursă cât ai zice pește.

Se îndreptară amândoi spre locul de parcare, și Köster ridică capota automobilului.

Fata nu-i însoţi. Rămase în penumbră, zveltă și tăcută, lângă mine și Lenz. Mă așteptam ca Gottfried să profite de ocazie și să pornească la atac. Îi plăceau astfel de situații. Dar acum părea să-i fi pierit graiul. El, care era în stare să facă curte rotindu-se ademenitor ca un cocoș-de-munte, acum stătea mut, țintuit locului, ca un călugăr carmelit în concediu.

— Scuzați-ne, vă rog, am spus în cele din urmă. N-am știut că erați în mașină. Altfel, sunt sigur că n-am fi jucat farsa de adineaori.

Fata mă privi.

— De ce nu? răspunse ea liniștită, cu o voce surprinzător de voalată. Doar n-ați comis o crimă!

— Sigur că nu. Dar n-o putem considera nici ceva cinstit! Mașina asta atinge o viteză de aproape două sute de kilometri la oră.

Fata se aplecă ușor înainte și-și băgă mâinile în buzunarele paltonului.

— Două sute de kilometri?

— Mai precis: o sută optzeci și nouă, virgulă doi, cronometrat oficial, explică mândru Lenz, ca la comandă.

Fata izbucni în râs.

— Și noi credeam că atinge cam șaizeci-șaptezeci la oră.

— Ei bine, am subliniat eu, n-aveați de unde ști!

— Într-adevăr, confirmă ea, n-aveam de unde ști! Eram convinși că Buick-ul e de două ori mai rapid ca mașina dumneavoastră.

— Da, am recunoscut, îndepărtând cu piciorul o creangă ruptă, dar avantajul nostru era prea mare. Și domnul Binding s-a cam supărat pe noi.

Fata râse din nou.

— O clipă, desigur. Dar trebuie să știi și să pierzi, altfel cum am mai putea trăi?

— E adevărat…

Se așternu tăcerea. M-am uitat la Lenz. Dar ultimul romantic îmi zâmbi doar cu subînțeles, strâmbă ușor din nas și mă lăsă în pană. Mestecenii fremătau. În spatele casei, o găină începu să cotcodăcească.

— Minunată vreme! am spus într-un târziu, pentru a rupe tăcerea.

— Da, splendidă, aprobă fata.

— Și atât de blândă! adăugă Lenz.

— Chiar neobișnuit de blândă, am completat eu.

Din nou se așternu tăcerea. Fata putea crede că suntem niște cretini, dar oricât mă străduiam, nu-mi mai venea nimic în minte. Lenz începu să adulmece.

— Mere coapte, constată el sentimental, se pare că la ficat se servesc și mere coapte. O delicatesă!

— Fără îndoială, l-am aprobat, blestemând în gând stângăcia noastră.

Köster și Binding se întoarseră. În doar câteva minute, Binding se metamorfozase. Părea acum unul dintre acei pasionați ai volanului pentru care suprema fericire este să întâlnească un specialist cu care să poată discuta despre mașini.

— Vreți să cinăm împreună? întrebă el.

— Bineînțeles, răspunse Lenz.

Am intrat în restaurant. În ușă, Gottfried mi-a făcut cu ochiul, arătând spre fată.

— Băiete, una ca asta te îndeamnă s-o uiți cu totul pe băbătia care dansa azi-dimineață.

Am ridicat din umeri.

— Se poate să ai dreptate, dar de ce m-ai lăsat atunci să mă bâlbâi, fără să-mi dai o mână de ajutor?

Izbucni în râs.

— Se cuvine să înveți și tu odată, bobocule!

— Nu mai am nici un chef să-nvăț, i-am răspuns.

Ne-am apropiat de ceilalți. Ședeau deja la masă. Patroana tocmai aducea ficatul și cartofii prăjiți. În deschidere ne oferi o sticlă mare de whisky.

Binding se dovedi o moară neferecată. Știa surprinzător de multe despre automobile. Când auzi că Otto participase și la curse, manifestă față de el o simpatie fără margini.

L-am privit mai atent. Era un bărbat înalt și corpolent, cu sprâncene groase și față roșie, cam lăudăros, cam zgomotos și probabil cu inimă bună, ca toți oamenii care reușesc în viață. Mi-l închipuiam seara, înainte de culcare, contemplându-se serios, demn și respectabil, într-o oglindă.

Fata ședea între mine și Lenz. Își scoase mantoul. Purta un taior gri de stofă englezească. Șalul alb, legat în jurul gâtului, părea cravata unui costum de călărie. Părul castaniu și mătăsos avea, în lumina lămpii, strălucirea chihlimbarului. Umerii îi erau foarte drepți, dar puţin cam aduși, mâinile, înguste, foarte lungi și mai curând osoase decât moi. Ochii mari imprimau chipului prelung și palid o forță aproape pătimașă. Găseam că arată foarte bine, dar nimic mai mult.

Lenz, dimpotrivă, era acum foc și pară. Se schimbase cu desăvârșire. Ciuful său blond strălucea ca penajul din creștetul unei pupeze. Lansa vertiginos idei, cu strălucirea explozivă a unui foc de artificii, acoperind, împreună cu Binding, discuția. Eu asistam doar – simplu figurant care abia putea atrage atenția asupra sa, oferind o farfurie cu mâncare sau țigări. Și ciocnind paharul cu Binding. Ceea ce făceam destul de des. Lenz se bătu deodată cu mâna pe frunte.

— Romul! Robby, adu-ne sticla păstrată pentru aniversarea zilei de naștere!

— Zi de naștere? Cine-i sărbătoritul? întrebă fata.

— Eu, am răspuns. Spectrul aniversării mă persecută de azi-dimineață.

— Te persecută? Deci nu vrei să te felicităm?

— Ba da, felicitările nu le refuz.

— Deci, numai bine!

I-am ținut o clipă mâna într-a mea, simțindu-i căldura uscată. Apoi am ieșit să aduc sticla de rom. Mare și tăcută, noaptea învăluia minuscula clădire ce ne adăpostea. Banchetele de piele ale mașinii noastre erau umede. Nemișcat, am privit orizontul, unde lumina roșiatică a orașului se reflecta pe cer. Mi-ar fi plăcut să mai întârzii afară, dar l-am auzit pe Lenz chemându-mă.

Binding nu suporta romul. Ne-am dat seama după al doilea pahar. Clătinându-se, ieși în grădină. M-am ridicat și m-am dus cu Lenz la tejghea. El ceru o sticlă de gin, zicând:

— Splendidă fată, nu-i așa?

— Nu-mi dau seama, Gottfried, i-am răspuns. N-am privit-o cu prea multă stăruință.

Se uită un timp la mine cu ochii săi de un albastru irizat, apoi clătină din capul înfierbântat, în semn de dezaprobare.

— La ce mai trăiești tu, puiule, ia spune?

— Asta aș vrea să știu și eu, și încă de mult, i-am răspuns.

Începu să râdă.

— Ți-ar conveni, firește! Rostul vieții nu-i chiar ușor de aflat. Acum însă vreau mai întâi să mă dumiresc în ce relații e fata cu grăsanul ăla, catalogul ambulant de automobile.

Se duse pe urmele lui Binding în grădină. După câtva timp, reveniră amândoi la tejghea. Ceea ce aflase părea să-i fie pe plac, căci Gottfried, care în acest moment socotea că are cale liberă, se atașă cu pasiune de Binding, sincer entuziasmat de perspectiva întrevăzută. Amândoi tăbărâră asupra unei noi sticle de gin și, o oră mai târziu, se tutuiau.

Întotdeauna când era binedispus, Lenz degaja un farmec irezistibil. Nici măcar el însuși nu-și putea rezista. Acum îl copleșea pur și simplu pe Binding și, nu după multă vreme, amândoi începură să cânte afară, sub umbrar, cântece soldățești. Între timp, ultimul romantic uitase cu desăvârșire de fată.

Am rămas în restaurant numai noi trei. Deodată, se făcu liniște. Se auzea doar ticăitul ceasului originar din Pădurea Neagră. Patroana strângea masa, privindu-ne matern. Culcat lângă sobă, câinele de vânătoare, cu blană castanie, se întinse. Din când în când, lătra în somn, încet, ascuțit, tânguitor. Afară, vântul trecea vuind pe lângă fereastră. Frânturi de cântece soldățești îl acopereau și aveam senzația că mica sală de restaurant se ridică, plutind cu noi prin noapte și prin ani de-a lungul țărmului amintirilor.

Era o atmosferă ciudată. Părea că timpul se oprise în loc; încetase să curgă aidoma unui fluviu ce izvora și se pierdea în întuneric, transformându-se într-un lac în care se oglindea în tăcere viața. Țineam în mână paharul. Romul scânteia. Gândurile mă purtau spre ceea ce însemnasem dimineață, în atelier, pe o foaie de hârtie. Mă lăsasem atunci cuprins de o ușoară tristețe; acum o biruisem. Totul era egal – atât timp cât trăiai. M-am uitat la Köster. Am auzit cum vorbea cu fata; dar n-am urmărit sensul cuvintelor. Simțeam strălucirea molatică a primei beții, ce înfierbântă sângele și pe care-o iubeam, pentru că dădea necunoscutului aureola aventurii. Afară, Lenz și Binding cântau liedul Pădurea din Argonne. Lângă mine vorbea necunoscuta, aproape în șoaptă și rar, cu vocea ei voalată, impresionantă, cam aspră. Mi-am băut paharul până la fund.

Ceilalți doi se întoarseră în restaurant. Aerul proaspăt de afară îi mai trezise puțin. Ne pregăteam de plecare. Am ajutat fata să-și îmbrace mantoul. Stătea aproape de mine, înălțându-și mlădios umerii cu capul ușor pe spate, privind spre tavan, iar gura întredeschisă, înflorind de un surâs ce nu se adresa nimănui. Pentru un moment am lăsat mantoul jos. Fusesem oare orb în seara asta? Dormisem? În clipa aceea am înțeles entuziasmul lui Lenz.

Ea se întoarse spre mine pe jumătate întrebător. Repede, am ridicat din nou haina, privind spre Binding, care mai stătea lângă masă, roșu ca focul și cu privirea încă sticloasă.

— Credeți că o să poată conduce? am întrebat-o.

— Sigur că da.

Continuam să o privesc.

— Dacă nu-i destul de stăpân pe volan, unul dintre noi poate să vă însoţească.

Își scoase pudriera și o deschise.

— O să meargă, spuse ea. Conduce mult mai bine după ce bea.

— Mai bine și probabil mai puțin prudent, am ripostat eu.

Mă privi peste marginea micuței ei oglinzi.

— Să sperăm că totul va decurge normal, am adăugat. Exagerasem puțin, căci Binding se ținea destul de bine pe picioare. Dar voiam să întreprind ceva pentru ca fata să nu plece încă. Îmi permiteți să vă dau mâine un telefon ca să aflu cum a mers? am întrebat-o. Nu răspunse imediat. Ca inițiatori ai chefului, avem o anumită răspundere, am continuat. Mai ales eu, cu romul destinat aniversării mele.

Ea începu să râdă.

— Bine, dacă vrei. Vest 2796.

Afară mi-am notat imediat numărul. Am privit cum demarează Binding și am mai băut un ultim pahar. Apoi l-am pus în mișcare pe Karl. Gonea prin firava ceață primăvăratică, tăindu-ne răsuflarea. Orașul ne întâmpina incendiat și legănându-se în negura din care apăru ca un vas luminat, multicolor, barul La Freddy. Am acostat. Coniacul curgea auriu, ginul avea sclipiri de acvamarin, dar romul era viața însăși. Stăteam cocoțați țeapăn pe scaunele de bar, și-n acordurile sentimentale ale muzicii existența dobândea luminozitate și vigoare, inundându-ne inimile. Uitată era dezolarea camerelor mobilate, care ne așteptau pustii, uitată era disperarea existențială: barul se transformă în puntea de comandă a vieții, și noi navigam vijelios spre țărmul viitorului.

1. Referire la puciul din 13 martie 1920, înscenat la Berlin de Kapp, care a fost îndepărtat foarte curând de la putere de greva generală, declarată în întreaga Germanie (n.tr.).