© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2872-8

ISBN PDF: 978-973-46-2873-5

ISBN print: 978-973-46-2639-7

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: © Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GHEORGHE CRĂCIUN (1950-2007), prozator, eseist, teoretician literar şi editor, unul dintre reprezentanţii de marcă ai postmodernismului românesc, a absolvit Facultatea de Filologie din Bucureşti şi a fost profesor la Facultatea de Litere a Universităţii „Transilvania” din Braşov şi director editorial la Editura Paralela 45. A publicat romane – Acte originale/Copii legalizate (1982), Compunere cu paralele inegale (1988), tradus în limba franceză de Odile Serre şi publicat în 2001, cu titlul Composition aux parallèles inégales, la Editura Maurice Nadeau, însoţit de o consistentă prefaţă, semnată de Serge Fauchereau, Frumoasa fără corp (1993), Pupa russa (2004) –, volume de eseuri, teorie literară şi publicistică, precum şi volumul de proză scurtă, desene şi fotografii Mecanica fluidului (2003). Este prezent în numeroase antologii de proză, între care Desant ’83 (1983), The Phantom Church and Other Stories from Romania (1996), Romanian Fiction of the ’80s and ’90s (1999). A primit Premiul de debut al Uniunii Scriitorilor din România (1983), Premiul Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova (1995, 2003), premiul ASPRO pentru cea mai bună carte de critică

Partea I

Nu mi-au plăcut niciodată actriţele de film. Orice frumuseţe de celuloid mă lasă rece. Cu Nicole Kidman a fost altceva. Figura ei de femeiuţă fragilă, sălbatică şi voluntară m-a cucerit imediat, a devenit în timp un fel de obsesie. Mi se întîmplă, de pildă, să-mi cadă în mînă vreo revistă colorată cu vipuri feminine la modă şi să mă surprind răsfoind-o grăbit căutînd-o pe frumoasa Nicole. „Nicoleta aia a ta…“, zice Ondina, şi mă priveşte cu o mutră dezamăgită, superioară. Bine, n-are decît! Pentru că de cele mai multe ori n-o găsesc pe Nicoleta aia a mea şi mă reîntorc la preocupările mele cît se poate de liniştit. N-a fost să fie, poate altă dată. Şi uit.

În urmă cu vreo două săptămîni, aici, la Welk, pe malul Dunării, am văzut într-un ziar două fotografii. În prima dintre ele, Nicole poartă o bluză albă, texturată şi moale, legată pe sub guler cu o enormă lavalieră aurie de mătase cu franjuri. Blonda cîrlionţată din fotografie pare o femeie fără gît. Autorul fotografiei încercase să decupeze figura actriţei printr-un mic racursi, plasîndu-şi aparatul undeva la înălţimea genunchilor ei, dar ratase efectul. Descopeream portretul unei tinere femei ambiţioase, cu fruntea largă şi rotundă, căzută pe gînduri, zîmbindu-şi sieşi cu buzele strînse, pe jumătate rigide, fără pic de senzualitate. Neîndemînaticul fotograf îi anulase gîtul şi-i scosese prea mult în evidenţă pomeţii. O transformase fără să vrea într-o blondină cît se poate de comună. Doar că în mintea ei dormea ascuns drăcuşorul nu ştiu cărei frivole răzbunări. Cel puţin, asta înţelegeam studiindu-i privirea.

Nu-mi plac femeile cu pomeţii largi, rotunzi, ca nişte promontorii osoase de care pare să se lege în secret toată conformaţia feţei. Obrajii astfel croiţi mă fac să mă gîndesc la bătrîneţe. Şi dacă mă atrage ceva în frumuseţea anglo-saxonă, atunci e vorba de cazurile atipice, în care oasele obrajilor nu sînt nici teşite nici rotunde, dar suficient de evidente pentru a marca misterul unei figuri voluntare. „Speculaţii, my dear, speculaţii!..“, m-ar taxa imediat Ondina şi zău că ar avea dreptate. Cine poate să iasă din propria lui piele? De cîte ori mă prinde cu mîţa în sac, Ondina zîmbeşte ironic, sardonic. Ştiu că nu-i plac sclifoselile. Ştie că-i dau dreptate.

În cea de-a doua fotografie blonda Nicole e îmbrăcată într-o rochie albastră cu gulerul transparent, mare şi ascuţit, brodat cu flori. Gîtul ei gol e aplecat spre dreapta, într-o poză de amărăciune visătoare. S-o tot priveşti şi să nu te mai saturi. Să vrei să ţi se împînzească şi ţie ochii de ceaţa din mintea ei. Să te chinui să înţelegi ce naiba e în depărtarea aia paralizantă. Şi să nu descoperi nimic. Apoi am aflat că fotografiile în discuţie reproduceau două cadre din filmul Cold Mountain. Starul australian, fosta nevastă a lui Tom Cruise, joacă în această peliculă rolul unei tinere femei care se numeşte pur şi simplu Ada. Ada Monroe, fiica unui pastor de ţară.

Cînd am citit numele Ada, am simţit cum mi se chirceşte inima şi m-am grăbit să-mi torn un pahar de vin. Povestea mea cu Ada nu s-a terminat încă. N-am cum să mi-o scot din memorie. Vibrează în organele mele obosite. Se expandează în firele de păr, îmi colorează unghiile şi epiderma, cutreieră împreună cu mine străduţele vechi, cenuşii, lustruite cu grijă, pe care pot vedea din cînd în cînd oameni singuri şi eleganţi. Ies la plimbare şi fantasma Adei îmi invadează memoria. Parfumul ei, pielea ei, carnea ei satinată de vrăjitoare cu buze reci. Am venit în acest orăşel din Austria şi ca să fug de această poveste. Da, o poveste bizară, bezmetică, uşor copilărească, în care m-am lăsat tîrît ca sub efectul unui drog, fără nici un sentiment de vinovăţie.

Am capul gol de gînduri şi trăiesc pentru prima dată sentimentul că sînt un om rătăcit în timp. Umblu prin cameră ca un leopard jigărit într-o cuşcă. Descopăr că mi-a amorţit un picior, că mi se zbate o pleoapă. De cîte ori îmi arunc ochii pe geam, muşchii gîtului mi se încordează inexplicabil. Acoperişuri roşii şi fum. Cer şi copaci scheletici, bătrîni. Zăpadă şi soare. Noi doi îmbrăţişaţi într-o zi de duminică, aplecaţi peste apa mîloasă a Dîmboviţei, parapetul metalic al podului, fulgii albi de ninsoare, apusul, depărtarea, vîjîitul maşinilor. Buzele ei de gheaţă roşie, roşie-vînătă. Iată de ce, cînd văd în faţa mea, pe masa de lucru, oglinda neagră a monitorului, simt cum mă furnică degetele şi mi se umflă plămînii de o emoţie grea. Senzaţia că mintea mi-ar putea zbura oricînd din cap. Senzaţia de carne fluidă.

Coincidenţa numelor fusese ca o lovitură de pumn în plină figură. Priveam fotografia din ziar. O hîrtie gălbuie, subţire, de proastă calitate. Culoarea rochiei mă atrăsese nu doar prin intensitatea ei rece, ci şi prin fierbinţeala adormitoare pe care mi-o răspîndea în pielea capului. Era seară şi mă despărţisem de Roland. Duceam în braţe o sticlă împachetată la repezeală într-un ziar vechi. Am intrat şi am aprins lumina. Am pus sticla pe masă şi am rămas cu ziarul în mînă. Mi-am tras un scaun în mijloc, cît mai aproape de plafoniera din tavan. Camera mi se părea prea înaltă, lumina prea slabă. Era seara tîrziu şi ochelarii mei de vedere se dovedeau deodată mult prea întunecaţi. Ţineam ziarul deschis pe genunchi şi-i netezeam aiurea, cu dosul palmei, paginile mototolite. Apoi am început să-l răsfoiesc.

Am ezitat în faţa plăcerii de a contempla în voie chipul extrem de atrăgător al femeii în rochie albastră. Mă deranja puterea redusă a lentilelor. Alunecam în acel gol din stomac care mă făcuse să tremur de o teribilă senzaţie de hipoglicemie în noaptea în care am văzut-o pe Nicole beată sau drogată, abia ascunsă de o bluziţă subţire şi de chiloţii albi care-i scoteau în evidenţă picioarele kilometrice. „Nicoleta aia a ta, cu picioare de barză…“, ricana cîteodată Ondina.

Nicoleta aia a mea vorbea, fuma, se fîţîia nervoasă printr-o încăpere cu lumina aprinsă în care se afla Tom Cruise, partenerul ei din film. Un papiţoi cu cărare pe mijloc şi părul în ochi. Nu mi-a plăcut niciodată de el. Păi nici ţie nu-ţi place, te enervează, observam eu. Şi Ondina era de acord. Iar insul ăsta, doctorul ăsta îmbrăcat la costum, cu figura duplicitară şi calmă, era obligat s-o asculte şi s-o privească nedumerit. Soţia lui trebuia să ţină un speech, să pună întrebări scormonitoare, să rînjească, să strige, să explodeze în rîs, să-l facă praf pe mincinosul din faţa ei care o înşelase cu nu se ştie cine, vreo pipiţă de lux.

Cred însă că am încurcat filmul cu o altă peliculă. Ţin minte că atunci, cînd am văzut-o pe Nicole în bikinii ei fini prin care aproape că-i puteam ghici pata întunecată a părului pubian era noapte de-a binelea. Mă trezisem din somn, cu ochii înfipţi în televizor. Lîngă mine dormea Ondina. N-o auzeam că respiră, vedeam doar plapuma care ne acoperea pe amîndoi ridicată şi coborîtă egal. Am luat-o în braţe şi am început s-o mîngîi încet, grijuliu, cu pupilele lipite hipnotic de lumina ecranului. Discuţia celor doi soţi mă atrăgea. Trupul pe jumătate dezbrăcat al femeii blonde, cu gesturile lui uşoare şi somnambulice, stîrnea în mine un fel de plăcere otrăvită, insuportabilă. O contemplam încîntat, ca pe o mică sălbăticiune prizonieră care ştie că nu-şi merită soarta. Devenisem suporterul ei şi o urmăream cum punctează. Dorinţa de a mă iubi cu Ondina mă curenta. Dar într-un fel mă şi bucuram să-i aud respiraţia uşoară, împăcată, străină de mine.

Televizorul mergea înainte, iar femeia de pe ecran devenise o creatură monstruos de adevărată care se mişca vorbind prin faţa mea, pregătită pentru nu ştiu ce nebunie. Poate că totul ar fi trebuit să se termine cu o scenă de strip-tease. Nu mai puteam fi atent la ceea ce se întîmpla în încăpere. E posibil (îmi dau seama acum) ca subiectul filmului să se fi sedimentat în memoria mea destul de confuz. Însă Nicole pare anume făcută pentru rolul femeii care nu se lasă niciodată înfrîntă şi-i aduce pe ceilalţi la paroxism. Are o privire limpede şi tăioasă, de fiinţă pe care n-o poţi minţi. Trupul ei de adolescentă, de domnişoară frivolă ce pare să nu se fi culcat niciodată cu vreun bărbat, te scoate din minţi. Gesturile ei nervoase, degetele ei subţiri, pulpele şi coapsele ei prelungi te omoară. Are probabil o piele roz, foarte sensibilă la soare şi vînt, o piele prin care trece tot timpul curentul electric al unei sensibilităţi ultragiate.

Dar acela era un simplu film. În filmul acela Nicole e o actriţă şi nu o femeie. E inutil să mă mint. Mi-au plăcut de cînd mă ştiu actriţele, însă tocmai faptul că ele sînt emanaţiile unor roluri şi nu nişte prezenţe feminine tangibile, în carne şi oase, îmi cenzurează această plăcere şi o face să semene mai degrabă cu indiferenţa şi suferinţa. O indiferenţă mascată, perfect cunoscută de toţi bărbaţii. O suferinţă secretă, cu atît mai primejdioasă cînd tangibilul ţi se oferă ca un pahar de whisky înainte de un mare ospăţ.

Există însă şi petreceri reci, frugale, cu băuturi abia scoase din frigider care te fac să sughiţi. Pe colega mea Ada am atins-o fără nici un fel de premeditare. Prima dată pur şi simplu oficial, în ziua cînd ne-am cunoscut şi ne-am strîns mîinile în sala de protocol a firmei. Era iarnă ca şi acum. Am văzut imediat că Ada Comenschi îşi vopseşte părul, mi-am dat seama că obişnuinţa asta a ei de a se vopsi era un moft. Pletele-i zburlite, roşcate aveau o lucire metalică. Fruntea acoperită de breton m-a descumpănit. Părea o şcolăriţă, o ţigancă, o fetişcană crudă, incomplet dezvoltată. Tenul ei măsliniu îmi sugera ceva din fadoarea fructelor cu pieliţa prea uscată. Ochii ei de cafea nu arătau nimic din umezeala lor voluptuoasă de mai tîrziu. Cînd i-am strîns palma în palma mea, am văzut că nu poartă manichiură. Faptul mi s-a părut de o stridenţă revoltătoare. Buzele puternic rujate cu un roşu sîngeriu, uşor hepatic, şi unghiile tăiate direct în carne. Deschisă, dar tăcută, retractilă, însă oricum aceasta fusese doar cunoştinţa noastră şi ea era o nouă angajată în prima ei zi de serviciu. Nu-mi aduc aminte dacă se şi parfumase. Cred că da.

Nu mai ştiu exact cum a fost. Grupul de mironosiţe agresiv-simpatice pe care Alain tocmai le angajase, într-un elan managerial destul de riscant, în cabinetul nostru de avocatură era prea mare şi prea divers. La început, mi-a fost greu să individualizez fiecare prezenţă. Pe atunci, Stela, de pildă, era încă o puştoaică, cu un trup incert, aproape famelic, în acelaşi timp de băiat şi de fată, ce nu părea să mai aibă vreo şansă de a-şi găsi altă formă. Purta părul drept, lăsat pe umeri, era îmbrăcată în blugi şi avea sînii atît de minusculi, că-ţi venea să te întrebi de ce dracu’ îşi mai pune sutien pe sub bluza aia a ei lipsită de orice farmec cumpărată de la magazinele Les plus bas prix. Era înaltă, osoasă, cuminte, avea o privire ascultătoare, inexpresivă, de oiţă, şi-şi acoperea buzele cu un fel de ruj rozaliu, strălucitor, care te ţinea la distanţă.

O altă nouă angajată era Iasmina, o blondă, prognată, cu dantura strîmbă şi cenuşie, ca de mic animal rozător. Nimic mai spălăcit pe lumea asta decît pielea, părul şi culoarea irişilor ei verzi. Avea un mers smucit, de fiinţă pe care totul o deranjează, şi vorbea repede, neglijent, transformînd cuvintele într-un fel de rumeguş sticlos. Era respingătoare şi ea ştia asta. Uneori devenea obraznică. Nu-mi plăcea să discut cu ea. Prezenţa ei stîrnea în mine un fel de milă agresivă pe care nu mi-o puteam reprima.

N-are rost să mai vorbesc şi despre celelalte, despre Cora, Adriana, Codruţa, Viky. Nu ştiu cum se va termina totul. Nu-mi dau încă seama ce rol va juca întîmplarea în faptul că am fugit aici ca un laş. De cînd am ajuns la Welk, m-am tot învîrtit ca un cîine în jurul cozii. În primele zile simţeam nevoia să fac ceva şi nu ştiam ce. Încă mai credeam în puterea mea de a împinge cu doi-trei paşi înainte spectrul acestei teze de doctorat. Ei bine, puterea asta nu există. E 11 dimineaţa şi eu abia m-am sculat din pat. Nu mi-am băut cafeaua, nu mi-am făcut duşul. Am să intru în baie şi am să stau acolo o jumătate de oră. Şi după asta?

După asta cai verzi pe pereţi, plictiseală, prostii. Să mă înfund în biblioteca de documente şi manuscrise a Institutului? Asta am făcut ieri şi mi-a fost bine. Astăzi ideea nu mă atrage deloc. E prea frumos afară. Şi apoi, chiar şi fără să fac nimic, tot aş simţi că pierd ceva esenţial. Cu cîteva zile în urmă, am intrat în magazinul „Pagro“ din apropiere şi mi-am cumpărat hîrtie de desen şi pixuri cu vîrf ceramic. Poate nişte crochiuri cu clădiri medievale şi dealuri acoperite cu viţă de vie. Crochiuri, pe dracu’! Prefer să mă prefac că am treabă, să pîndesc o întîmplare oricît de minoră care să mă scoată din această stare morne. Morozitate, aş putea spune cu un cuvînt preţios.

În general, aici sufăr de morozitate şi tocmai de aceea încerc să mă ţin de un mic ritual cotidian. Intru în sala cu fişiere şi caut fără nici o tragere de inimă bibliografia pentru doctorat. Oh, God, totul e atît de insipid! De cele mai multe ori sfîrşesc prin a mă opri la fondul documentar. Aleg la întîmplare vreun codex de legi medievale sau vreo culegere de acte, documente, decizii, depoziţii de la procese, sentinţe de condamnare la moarte. Pot citi două-trei ore, latina juridică începe să-mi devină din ce în ce mai accesibilă şi nu s-ar spune că nu trec uneori şi prin reale momente de delectare. O lume îngropată în hîrtii faţă de care simt o atracţie inexplicabilă.

M-aş putea întreba, de pildă, cum era să trăieşti într-un oraş ca acesta în urmă cu cinci-şase sute de ani? Şi atunci, ca şi acum, oamenii veneau pe lume, se căsătoreau, făceau copii, îşi dădeau obştescul sfîrşit, se luptau între ei pentru putere şi bani. Comiteau fărădelegi, furau fete şi cai, oi şi vite, se dădeau în judecată, se împăcau sau se ucideau cu furie la vreo petrecere. Bărbaţii beau pînă cădeau în şanţuri, muierile îşi dădeau fustele peste cap, cerşetorii se milogeau pe la colţurile străzilor mirosind a fîn şi lături, baronesele se scăldau în lapte de iapă şi aşa mai departe. Toţi aveau sărbătorile lor, locurile lor de chef, dorinţele lor nemărturisite şi îndreptarele lor de viaţă. Unii deschideau birturi, cariere de piatră, afaceri cu păcură şi sare, ateliere de tîmplărie, mori de apă, distilerii de rachiu şi mine de cărbune. Alţii construiau case, sicrie, biserici, trăsuri, bărci cu pînze, arme şi unelte agricole. Tăiau stejari şi fagi din pădure, îi încărcau în corăbii şi porneau cu ei la vale, pe firul Dunării, pînă la intrarea în Ungaria. Sau mai departe, spre ţinuturile româneşti peste care stăpînea contele Dracula, spaima saşilor braşoveni. Unii erau dogari, alţii dulgheri, alţii spiţeri, unii construiau roate de căruţă, alţii creşteau cai. Negustorii aduceau de la cîmpie grîu şi brutarii coceau pîinea. Credeau în Dumnezeu, în farmece, în Diavol, în amulete, în păpuşile de ceară străpunse cu acul, în otrăvuri şi leacuri băbeşti. Îşi creşteau copiii, îşi îngropau părinţii, aveau familii numeroase, mureau de tineri, cu crucea pe piept.

Dar ce naiba m-a apucat? Cîteodată descopăr în mine porniri fabulatorii imposibil de stăpînit. Stau cu Ondina la măsuţa noastră de pe balcon, ne bem cafeaua şi deodată pleosc! un bolovan care se scufundă neauzit în apa tulbure a autismului melancolic. „Iar te-ai cufundat în nouri?…“, mă trezeşte ea la realitate ca o mămică grijulie. Şi eu revin buimac la ceea ce mă înconjoară, fac figura unui pisoi zgribulit care abia a deschis ochii. Ondina are întotdeauna dreptate. Însă partea proastă a lucrurilor e că aici n-am văzut deocamdată nici o femeie care să-mi atragă atenţia. E ca şi cum femeile nici n-ar vrea să se lase văzute.

Roland are o altă părere. După el, specimenele feminine ale acestor locuri sînt nişte fiinţe extrem de disponibile. Şi asta tocmai pentru că le lipseşte acel „vino-ncoace“ de care România nu duce lipsă. Sînt prezente, fac totul ca să fie prezente, dar n-au şarm, n-au căldură, stau prost cu feromonii. Aşa că pur şi simplu nu le vezi. „Chestie de îmbătrînire biologică prematură“, îmi spune Roland. „Acum sînt la modă sîrboaicele, româncele, rusoaicele. Pe astea le ocheşti imediat!“

Eram la el în vizită, jucam şeptic, vorbeam nimicuri şi apucasem să-i spun că m-ar tenta să gătesc nişte spaghetti à l’italienne, cu coajă rasă de lămîie şi parmezan. Atunci Roland s-a sculat de pe scaun şi a luat din cămară o sticlă. „Uite, e pentru tine, de la sursă, ulei extra! Însă grecoaicele nu mi-au plăcut, domnule, sînt mici şi îndesate, plus că majoritatea sînt vopsite, am văzut o mulţime de blonde, şi nu merge, la tenul lor nu ţine, sînt ca dracu’…“ A cotrobăit o vreme prin debara şi pînă la urmă a împachetat sticla într-un ziar: „Sînt curios ce-ţi iese. Să mă chemi şi pe mine să gust!“.

Şi iat-o deodată în faţa mea pe Nicole Kidman. Cu părul ei cel blond, aproape cînepiu, ondulat şi rebel, cu gîtul ei subţire şi puternic, pe care pot distinge nervura groasă a arterei jugulare. Iat-o aici pe vulpiţa asta cu nas obraznic care priveşte într-o parte, pe lîngă trunchiul unui copac, îmbrăcată într-o rochie care-i subţiază ameţitor talia, abia lăsînd să se ghicească forma sînilor. Iată privirea ei aruncată pe sub gene, sprîncenele ei pronunţate, deschise ca nişte aripi de fluture, faţa ei plină, buza de jos răsfrîntă, nasul obraznic, părul zburlit de vînt, şuviţa subţire de pe frunte, părul ei strîns într-o coadă groasă care-i acoperă ceafa, şi urechea ei dreaptă, dezgolită, lipită de încheietura maxilarului, urechea ei de care atîrnă mănunchiul lung de fire al unui cercel de aur.

Am pus ziarul într-un dosar şi l-am aruncat pe etajeră. E prea mult, nu mai vreau. Tremur cu dinţii strînşi, deschid aparatul de radio şi încerc să fac pe indiferentul. Ce caraghios! Ada Comenschi n-a rămas în România. Ada e peste tot şi mă urmăreşte nevăzută din aer. Mirosul amărui al trupului ei îmi împînzeşte mintea. Vocea ei mi s-a impregnat în memorie ca fumul în haine. Şi obiceiul acela al ei de a-şi strecura din cînd în cînd o mînă în păr şi de a mă privi resemnată, întrebătoare, cu ochii ficşi. Ce voia de la mine?

Am încercat s-o uit şi nu pot. E o prostie, nu sînt în stare. La început trăiam un fel de muzică. Fusese o victorie rapidă, neaşteptată, de care nu puteam să nu mă bucur. Ada era a mea şi mie prea puţin îmi păsa de sufletul ei. O învinsesem şi gata. Eram nedumerit. La vîrsta mea pasiunile încep să-mi pară ridicole. Dar e şi nespus de greu să afli ce vor cu adevărat femeile. Sentimentele lor îşi bat joc de cunoştinţele noastre. Psihologii fac pe deştepţii degeaba. Eu unul nu i-am crezut niciodată.

Îmi plac bărbaţii în vîrstă care se îndrăgostesc de femei tinere. Ştiu că asta nu ţine nici de voinţă, nici de curaj. Dar ei îmi plac tocmai prin puterea lor de a nu se lăsa îngropaţi în zgură, în pleavă, în praful cenuşiu, unsuros, mărunt ca o mătreaţă, al vîrstei. E adevărat că unii fac pe grozavii şi se dau în stambă pe unde apucă. Pun laba pe cîte o pipiţă pimpantă, cu frustrări de copil nefericit care şi-a găsit, în sfîrşit, o împlinire de moment, şi se afişează cu ea peste tot, pe la teatre, pe la restaurante, pe la prietenii burlaci, pînă şi pe la susţineri de doctorate.

Tipii ăştia mi se par cu totul neinteresanţi, ba chiar îmi inspiră un fel de milă, pentru că nu-şi dau seama cît sînt de stupizi. Mie îmi plac bărbaţii discreţi, cărunţii cu feţe de sfinx, fizionomiile ridate asociate cu tunsori băieţeşti, bărbaţii de vîrsta a doua cu preferinţe pentru cămăşile scumpe, în culori pastel, călcate impecabil, cu dungă pe mîneci. Poartă în ei o resemnare de oţel, dincolo de care n-ar trebui să se afle decît concentratul pur al unei experienţe intelectuale curate ca aerul rarefiat. Te privesc de la o distanţă astronomică, cu îngăduinţă şi răceală, iau act de faptul că, la rîndul tău, eşti un bărbat ca şi ei, chiar dacă mai puţin dezabuzat şi vindecat de toate.

Însă asta e tot, această privire îngăduitoare, această răceală penetrantă ca un frig de decembrie fără zăpadă. N-au nevoie de admiraţia sau devoţiunea ta. Nu mai au timp pentru asta. Sîngele le fierbe încă în vene, e aproape incandescent, şi bătrîneţea se apropie de ei cu paşi repezi de gumă. Nu mai au vanităţi, nu mai vor să cîştige războaie. Privirea lor, care a sfărîmat de mult toate aparenţele şi a patinat destulă vreme pe coaja subţire a lucrurilor, ştie acum să se odihnească pe formele exterioare fără să dea nimic de bănuit. Ei au văzut şi au spus, ei s-au întors înapoi în lumea noastră profană şi pot fi oricînd întrebaţi. Sînt nişte filozofi ai profesiei lor, ceea ce-i absolvă de toate.

Unul dintre aceşti indivizi este Teacher, decanul cabinetului nostru de avocatură. Înalt, subţire, tăcut, imperturbabil, distant, cu părul blond aranjat într-o parte pînă la ultimul fir, profesorul e un ochelarist rasat, care nu poartă verighetă, în ciuda evidentei armonii care domneşte între el şi viforoasa-i soţie de origine transilvană. Aşa mi-l amintesc chiar de la prima noastră întîlnire, deşi de atunci au trecut aproape douăzeci de ani. Şi-a păstrat elasticitatea mersului, ţinuta dreaptă a umerilor, aura de eleganţă tinerească a oricărui gest. E în continuare un englez. Se poartă ca un englez supermanierat. E drept, nu mai are părul la fel de bogat, pe pielea gîtului i-au apărut zbîrcituri, însă fularele lui de mătase purtate pe sub gulerul cămăşii nu par deloc nişte subterfugii ale bătrîneţii. Le arborează cu nonşalanţă, ca pe nişte semne ale aderenţei sale la noua libertate vestimentară de după căderea comunismului. Pare să fi decis în sfîrşit să se lase în voia unor mai vechi înclinaţii boeme. Pînă şi culorile sacourilor lui schimbate zilnic au devenit mai vesele. De multe ori vestimentaţia lui te lasă perplex. Nu atît prin aspect, cît prin intenţia vădită de a masca esenţa unei vîrste prin accesoriile alteia.

Da, iubitul meu Roland, Teacher ăsta chiar e un tip. Imposibil să nu-ţi atragă atenţia, imposibil să nu cazi în admiraţia lui. Ada Comenschi, cel puţin, n-a rezistat. La început, cînd se afla foarte aproape de el, încerca să-şi ţină respiraţia, pentru a nu-i simţi parfumul de tabac al hainelor şi răcoarea mentolată ce părea să emane din părul lui atît de exact pieptănat. Evita să-l privească şi prefera să-l asculte. Vocea lui granulată îi înfiora pielea. Respiraţia ei cu lungi întreruperi o dădea de gol. Teacher se oprea din vorbit şi o privea lung, insistent, pînă cînd ea nu mai avea ce face şi-şi ridica pleoapele.

„Încercam să-i înfrunt strălucirea irişilor şi simţeam că leşin. Nu ştia că mai am puţin şi leşin, de aceea mă fixa insistent. Eram de fiecare dată singuri acolo, la el în birou, cu transperantele trase. Ştii, el suferă de o mică fotofobie…“ Dar aceasta e o mărturisire pe care Ada mi-a făcut-o mult mai tîrziu, în după-amiezele noastre de pur amor sexual, stînd unul lîngă altul cu faţa în sus, prăbuşiţi în pat, epuizaţi de încleştare şi de căldura toridă a bine-cunoscutei veri bucureştene. Vezi, Roland, n-am nici un interes să prezint lucrurile într-o lumină defavorabilă. Defavorabilă cui, la urma urmelor? Care e rolul jucat de mine în această poveste? Şi de ce aş fi eu neapărat personajul cel bun?

Într-o sîmbătă dimineaţa, cînd practic la cabinet nu se lucrează, Teacher a apărut ca din senin, mai destins decît de obicei, însă foarte grăbit, îmbrăcat într-un superb costum de blugi. Pleca într-o excursie împreună cu o delegaţie de străini veniţi în România la nu ştiu ce simpozion. Eram în faţa calculatorului şi „făceam curăţenie“ prin documente şi foldere. Mă delectam cu sound-urile unei vechi formaţii de rock, Uriah Heep. Muzicieni nervoşi şi sensibili, mai ales organistul şi solistul vocal. Le ştiu pe din afară muzica mai bine decît îmi ştiu studenţia, o perioadă a vieţii mele aproape de neimaginat fără feeling-ul şi ritmurile acestor băieţi de ispravă. Muzica lor curată, impetuoasă, bine făcută, fără obişnuitele explozii de visceralitate zgomotoasă ale trupelor hard, era tocmai potrivită pentru ceea ce făceam. Ştergeam şi rearanjam documente, le mutam dintr-o arhivă într-alta, eram hotărît să termin cît mai repede acea operaţie igienică şi aşa prea mult amînată.

I-am văzut costumul de blugi şi m-am enervat imediat. Prea îi dădea un aer tineresc şi aproape distrat. Prea mă simţeam anulat de lipsa lui de griji. Trecuse doar ca să-şi vadă mesajele e-mail, aştepta un răspuns important, n-a stat decît cinci-şase minute, dar el pleca şi eu rămîneam.

Mă uitam cu invidie la costumul care-i venea ca turnat şi mă întrebam de unde naiba şi l-o fi adus, din Germania sau din Elveţia, din Franţa sau din Italia? N-avea deloc culoarea obişnuită a costumului clasic, de fermier adevărat. Nici culoarea şi nici tăietura. Materialul părea mai pufos şi mai moale. Cusăturile nu erau marcate cu tradiţionala aţă galbenă, buzunarele pantalonilor erau altfel rotunjite, geaca avea revere scurte şi înguste, numai bune pentru a pune în evidenţă o cravată subţire de piele neagră, exact cravata pe care el o purta atunci la gît.

A zăbovit o vreme în hol pentru a-şi xeroxa nişte foi. Uşa de la biroul meu rămăsese deschisă şi culoarea hainelor lui mi se scurgea în colţul ochiului vie şi catifelată ca flacăra de la aragaz. Un albastru pe care mi-l aminteam din unele picturi ale lui Van Gogh. Aşa că minutele treceau şi eu mă enervam şi mai tare. Mai bine spus, n-aveam nici un motiv să iau în serios legătura dintre pictorul meu preferat şi costumul lui de blugi. Dar în momentul în care el a închis uşa, am dat muzica la maximum şi m-am trîntit ca un bolovan pe canapea. Nu mai aveam chef de nimic, nici măcar să beau o bere pe terasa restaurantului de la colţ. Nici măcar să mă gîndesc la Ada şi la vestimentaţiile ei aiuritor de rafinate, pe care de cele mai multe ori, la serviciu, încercam să nu le bag în seamă. Mi-am acoperit faţa cu palmele şi m-am trezit că plîng. Nu înţeleg nici acum de ce.

Pînă la urmă n-am mai rezistat şi am început să-i spun lui Roland cîte ceva despre toată povestea asta. Acum stau în camera mea de sub acoperişul Institutului şi scriu. Îndeletnicirea începe să-mi placă. Poate că n-am primit chiar degeaba acest stipendiu al statului austriac. Din păcate, calculatorul pe care mi l-au pus la dispoziţie gazdele mele n-are şi un program pentru diacritice. Ceea ce nu mă deranjează prea tare. Lipsa diacriticelor, vreau să spun.

Văd însă că pe tastatură au fost lipite cu scotch bucăţele de hîrtie cu semne alfabetice ceheşti. Aşa le-am găsit, aşa le-am lăsat. Nu m-am gîndit prea mult la rostul lor. Adevărul e că, de cîte ori le văd, literele astea caligrafice, scrise de mînă şi acoperind cîteva taste periferice, îmi fac bine, mai ales că aparţin unei fete. Ursula Rukova, o tînără absolventă de Drept din Cehia, ultimul oaspete al camerei, a stat aici mai bine de o jumătate de an şi a studiat în arhivele de legi ale Imperiului. Fire din părul ei cel blond şi lung încă mai apar prin colţurile camerei atunci cînd fac curăţenie. Urme ale trecerii ei pe aici care mă fac să-mi bată inima ceva mai tare, mă aruncă în tot soiul de fantezii.

Mi-ar fi plăcut s-o cunosc. În general, îmi place să cunosc cît mai multe femei şi cît mai diferite. Îmi plac ciudăţeniile femeilor, îmi place felul lor de a-şi croşeta cu discreţie viaţa. Spiritul lor de prevedere mă înduioşează, deşi părul care le cade la pieptănat le dă de gol. Ursula, de pildă, a plecat de acasă luînd cu ea nu doar trusa de igienă intimă, ci şi un soft cu diacritice ceheşti. Poate că un bărbat, în locul ei, nu s-ar fi gîndit neapărat la aşa ceva. Mie, de pildă, mi-a lipsit precauţia de a veni aici înarmat cu stupidele noastre virgule şi căciuliţe. De fapt, abia acum descopăr cît sîntem noi românii de marginali şi de încuiaţi, îmbrobodiţi în noaptea consoanelor şi vocalelor noastre, în ă-urile noastre arhaice, în ţ-urile noastre stridente şi provinciale.

Noi bîjbîim, şuşotim, ţîţîim de frică şi nerăbdare, iar istoria trece pe lîngă noi ca o doamnă elegantă şi inaccesibilă. Din cîte am auzit, românii s-ar asemăna cu portughezii, şi ei la fel de prăpăstioşi şi speriaţi de lumină ca şi noi. Nu ştiu, nu prea m-a interesat problema asta. N-am cunoscut niciodată un portughez în carne şi oase. Dar e sigur că faţă de francezi, de exemplu, pe care i-am auzit vorbind la ei acasă, pe stradă, prin metrou şi prin bistrouri, noi, românii, sîntem mai guturali, deşi nu exagerat de guturali.

Cu cine să ne comparăm, cu nordicii? Nu, între daci şi vikingi au existat diferenţe enorme. Dacii n-au fost nişte oameni ai mării. Ei nu fumau pipă. Vikingii nu cunoşteau vinul de struguri şi mămăliga de mei. Ei construiau corăbii, bărci, case de piatră, trăiau într-o lume de frînghii, fiorduri, furtuni, paloşe, pînze, năvoade, nisipuri negre şi neguri albe. Iar romanii n-au devenit celebri ca infanterişti? Romanii au fost un fel de globe-trotteri bolnavi de claustrofobie, abia trăgîndu-şi sufletul de greutatea armelor din dotare. Şi tunsorile lor Cicero, şi sandalele lor prăfuite, de pifani incurabili? Uite că şi noi, românii, sîntem un popor de pifani! Batem ca proştii drumurile noastre deal-vale, deal-vale, înconjuraţi de behăitul oilor, învăluiţi în colb, lătraţi de cîini, rupţi de sete şi limba noastră traforează peisajul, unduieşte împreună cu noi. Cu abrazivitatea ei milenară putem toci şi munţii, darmite trotuarele de lux ale Europei!

Stau aici într-o mansardă austriacă şi urechile mele romane fac exerciţii de adaptare la mediul teuton. Oriunde te-ai afla, eşti tot timpul scăldat într-o melasă de diferenţe sonore. Acum aparatul de radio este deschis şi aerul e inundat de un şuvoi dulceag de cuvinte neînţelese. Un fel de muzică vorbită, pieptănată. Ascultată la radio, la buletinele de ştiri, austriaca mi se pare o limbă mai cîntată decît germana. E mai subţire, mai înaltă, mai calmă? Ceva de genul ăsta, dar şi un fel de afectare, un fel de. Sigur că nu-mi pot da seama. Numai viaţa de aici mă va ajuta să-mi dau seama.

Viaţa? Dar lumea asta pare cu totul lipsită de viaţă. Pe stradă abia dacă zăreşti vreo siluetă interesantă, cu mîini şi picioare care se mişcă. Aici nu prea auzi oameni vorbind. Gazdele mele, Melinda, secretara, Kraus, directorul Institutului, şi Andreas, şeful cabinetului de documentare, sporovăiesc între ei pe nemţeşte, dar de cîte ori apar eu, trec pe engleză. E o dovadă de bună creştere, desigur, cum tot o dovadă de bună creştere e şi să saluţi orice persoană întîlnită pe coridoarele Institutului, zîmbind apoi de cîte ori o reîntîlneşti. Pînă te doare gura de atîta amabilitate. Da, am intrat într-o ţară în care n-am văzut încă nici o fiinţă umană cu dinţi lipsă. Numai danturi etanşe, perfecte, televizive. Aici oricine are motive de rîs poate să rîdă fără jenă. Deşi nimeni n-o face.

Nu mă consider un tip orgolios. Uneori stau prostit în loc şi mă uit la mine ca la un fel de papă-lapte bun la toate. Cred că sînt un bărbat lipsit de ambiţii, deşi felul în care mă văd ceilalţi nu mi-a fost niciodată indiferent. Sînt genul care nu suportă să fie călcat pe coadă. Mai ales relaţiile mele cu Alain sînt în măsură să-mi arate aproape zilnic pînă unde merge capacitatea mea de rezistenţă. Nu suport unele gesturi, sînt cuvinte care-mi repugnă, cinismul afişat al prietenului meu mă lasă cu gura căscată. Vreau cîteodată să spun ceva şi parcă nu mai am aer. Simt că aş întîmpina dificultăţi la articularea cuvintelor. Aşa că tac şi înghit şoarecele mort al neputinţei mele de a avea o replică tăioasă, scîrboasă, irefutabilă. Lipsa mea de spontaneitate în înfruntările directe mă crispează. Nu pot să vorbesc urît, nu pot să fiu rău, egoismul meu vital e o formă de generozitate.

Dar ce ar fi putut să înţeleagă Ada din toate acestea? Mă uitam la ea cum se dezbracă, eram fascinat de gesturile mecanice ale degetelor, de detaşarea placidă a mîinilor ei care se răsuceau încet spre spate pentru a-şi descheia sutienul. O priveam în tăcere şi voiam s-o văd cît mai repede goală. Se obişnuise cu privirea mea. Trăgea în jos nici repede, nici încet fermoarul fustei şi picioarele i se ridicau fără nici cea mai mică diferenţă de încordare musculară, la aceeaşi înălţime a genunchilor, în aceeaşi cîtime de timp, pentru a face din fusta aceea pasată o bucată oarecare de stofă, fără formă şi rost, ridicat, de pe covor şi aruncat, pe scaun. Coapsele ei, picioarele ei lungi, cu gleznele nu foarte bine şlefuite, extrase din acea ascunzătoare străvezie şi înfundate goale în aer. Ştiam că nu era vorba de resemnare în gesturile ei, ştiam că Ada e o femeie pudică. Ea îmi făcea un cadou şi eu n-aveam nici un motiv să fac nazuri faţă de modul în care mi-l făcea. Descopeream placiditatea dispreţuitoare a tălpilor ei trecute peste bariera fustei. Nu era în stare de mai mult, înţelegeam asta. Avea nevoie pur şi simplu de un bărbat. Prin minte îmi trecea şi această penibilă descoperire, dar mi s-ar fi părut o măgărie s-o analizez. Voisem oare altceva? Sau ar fi trebuit să-i spun ceva care s-o jignească, ceva de genul: „Ştii ce mi se pare aiurea la tine, faptul că te dezbraci ca o curvă de lux cu orgoliul rănit. Curvele măcar o fac pe bani…“. Dar de ce să-i spun aşa ceva, cînd ea rămînea în chiloţi şi-mi încăleca coapsele, lipindu-şi buzele reci de buzele mele? Ştia să sărute, dar poate că avea nevoie de acele atingeri doar pentru a se dezmorţi şi a uita ce face.

Ca să nu mai vorbesc de palmele mele plimbate peste omoplaţii ei înfriguraţi şi care nu primeau nici un răspuns. Nu-mi respingea nici un gest, era a mea. Numai că între noi rămînea tot timpul acelaşi ecran nevăzut. Trupul ei părea învelit într-o peliculă de indiferenţă. Şi atunci mă simţeam obligat să mă gîndesc la mulţimea nesfîrşită de bărbaţi nefericiţi căzuţi în limbă după cîte o femeie şi care sînt în stare să facă orice nebunie pentru a o avea şi pentru a se bucura mai departe de năpasta acelei posesiuni. Trebuie s-o răsfeţe, s-o supună, s-o supravegheze cu acea intensitate dementă care să le arate că ea le aparţine, că ea le distruge liniştea şi viaţa, dar că ei merită să li se întîmple aşa ceva şi să devină astfel nişte eroi.

Alături de Ada Comenschi n-am visat niciodată la această postură de erou. N-aveam nici chef, nici energie. Dar mai ales nu voiam să par în ochii mei un gogoman. Bref, în relaţia mea cu ea m-am purtat ca un somnambul rănit din neatenţie cu propriul cuţit. Cred că am venit aici, la Welk, şi pentru a mă trezi din somnambulism şi a-mi studia pe îndelete rana. Poate şi cu speranţa obscură că timpul va trece cu totul altfel, într-o formă care să mă izbăvească de vanitate şi de ruşine. Ce-mi lipseşte, de fapt? Ondina e a mea. Pe ea nu mai trebuie s-o cuceresc, pe ea trebuie s-o păstrez. Uneori mă uit cu milă la resemnarea acestei fiinţe extraordinare, dar ştiu că nu pot face mai mult. Poate că nici n-o merit. Mă întreb dacă sînt doar un imoral sau şi un mic ticălos lipsit de scrupule. Ceea ce mă irită e faptul că n-am fost în stare s-o cuceresc şi pe Ada. Mă gîndesc la ce s-a întîmplat între noi şi nu pot să accept că Ada mi-a cedat fără să mă dorească. Nu înţeleg de ce a făcut-o. Şi faptul ăsta mă înnebuneşte.