Ian McEwan, The Children Act

Copyright © Ian McEwan, 2014

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5490-1

ISBN PDF: 978-973-46-5491-8

ISBN print: 978-973-46-5369-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: George Frederic Watts (1817-1904), Autoportret la 17 ani (ulei pe pânză, 1834)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IAN McEWAN, unul dintre cei mai renumiţi scriitori britanici contemporani, este autorul romanelor Operaţiunea Sweet Tooth (Polirom, 2014), Solar (Polirom, 2011), Pe plaja Chesil (Polirom, 2007), Sîmbătă, Ispăşire (Polirom, 2003, 2008, 2014; laureat al National Book Critics Circle Award şi W.H. Smith Literary Award), Amsterdam (Polirom, 2001, 2009, 2011; distins cu Booker Prize), Durabila iubire (Polirom, 2011), Inocentul (Polirom, 2004, 2011), Copilul furat (Polirom, 2005; pentru care a primit Whitbread Award), Cîinii negri (Polirom, 2006), Mîngîieri străine (Polirom, 2004, 2014) (ambele nominalizate la Booker Prize) şi Grădina de ciment (Polirom, 2002, 2009). A scris şi volumele de povestiri Prima dragoste, ultimele ritualuri (Polirom, 2011; cîştigător al Somerset Maugham Award) şi În aşternuturi (Polirom, 2011). În anul 2011 i-a fost acordat Premiul Tîrgului de carte de la Ierusalim.

Lui Ray Dolan

„Când o instanță ia o decizie referitoare la […] creșterea unui copil […], protecția acelui copil va prevala în decizia instanței.“

Articolul 1 (a), Legea copiilor (1989)

1

Londra. Ultima sesiune judecătorească din an începuse de o săptămână¹. Vreme nemiloasă de iunie. Fiona Maye, judecătoare la High Court², e acasă în această seară de duminică, tolănită pe o sofa, privește pe deasupra picioarelor îmbrăcate în ciorapi spre capătul celălalt al camerei; din locul unde stă, vede parțial corpul de bibliotecă de lângă șemineu și, într-o parte, lângă o fereastră înaltă, o mică litografie de Renoir înfățișând o femeie la scăldat, pe care o cumpărase acum treizeci de ani cu cincizeci de lire. Probabil un fals. Sub desen, în mijlocul unei mese rotunde de nuc, tronează o vază albastră. Nu-și mai aduce aminte cum a intrat în posesia ei. Aşa cum nu-și mai aduce aminte nici de când n-a mai pus flori în ea. În șemineu nu s-a mai făcut foc de un an de zile. Stropi de ploaie înnegriţi cad în răstimpuri cu un ticăit pe ghemotoacele de hârtie de ziar îngălbenite. Un covor de Buhara e întins pe scândurile late ale podelei lustruite. La marginea câmpului ei vizual se deslușesc contururile unui pian cu coadă scurtă; pe capacul negru lăcuit au fost aşezate fotografii de familie cu rame de argint. Pe podea, la piciorul sofalei, se află la îndemână draftul unei hotărâri judecătorești. Și Fiona stă acolo lungită pe spate, dorindu-și ca toate astea să se ducă naibii.

În mână ține un pahar de scotch cu apă; e al doilea pe care și l-a turnat. Se simțea dărâmată, tot încerca să-și revină după o scenă conjugală. Rareori punea gura pe alcool, dar Talisker-ul cu apă de la robinet era ca o doctorie și și-a zis că ar putea să se ducă până la bufet să-l toarne și pe al treilea. Mai puțin scotch și mai multă apă, pentru că mâine trebuia să se ducă la tribunal și acum era de serviciu, disponibilă pentru orice solicitare neprevăzută, chiar și în starea sa. Soțul ei făcuse o declarație șocantă și îi aruncase pe umeri o greutate imposibil de dus. Pentru prima dată după ani de zile țipase pur și simplu la el și ecoul surd al cuvintelor ei încă îi răsuna în urechi.

— Tâmpitule! Pizda mă-tii de tâmpit!

Nu mai înjurase cu voce tare din anii fără griji ai adolescenței, când se ducea la Newcastle, la verișoarele ei, deși câte un cuvânt mai tare îi năvălea uneori în minte când auzea o mărturie făcută în interes propriu sau un aspect juridic nerelevant.

Apoi, după câteva clipe, sufocată de indignare, spusese cu putere, de cel puțin două ori:

— Cum de nu ți-e rușine!

Nu fusese chiar o întrebare, cu toate astea el răspunsese calm:

— Am nevoie de așa ceva. Am cincizeci și nouă de ani. E ultima mea șansă. Că încă n-am găsit vreo dovadă c-ar exista viață după moarte.

O remarcă arogantă la care ea n-a reușit să-i dea o replică. A rămas acolo și s-a uitat la el. Dintr-un esprit de l’escalier, acum, lungită pe sofa, răspunsul îi venise: „Cincizeci și nouă? Ai șaizeci de ani, Jack! Ce jalnic, ce previzibil!“.

În schimb, tot ce reușise să articuleze, complet neconvingător, fusese:

— E așa de ridicol!

— Fiona, de când n-am mai făcut dragoste?

Chiar, de când? O mai întrebase și înainte, pe diferite tonuri care variau de la plângăreț la nemulțumit. Dar îi vine greu să-și amintească trecutul recent, atât de plin de evenimente. Family Division abunda în diferende stranii, pledoarii neobișnuite, chestiuni intime rostite pe jumătate, acuzații exotice. Așa cum se întâmplă în toate domeniile juridice, detalii subtile ale unei situații sau alteia trebuiau asimilate în viteză. Săptămâna trecută ascultase pledoariile finale din cazul de divorț al doi părinți evrei, unul ortodox, celălalt nu, care nu se înțelegeau asupra educației fiicelor. Finalizase draftul hotărârii judecătorești, care zăcea acum pe podea, lângă piciorul sofalei. Mâine, dinaintea ei se va înfățișa iarăși englezoaica aia disperată, numai piele și os, palidă, foarte cultivată, pe deplin convinsă, deși încerca să asigure instanța de contrariu, că fetița ei va fi scoasă de sub autoritatea sa spre a fi încredințată tatălui, un om de afaceri marocan, musulman practicant, care voia s-o ia cu el la Rabat, unde intenționa să se stabilească și să înceapă o viață nouă. În rest, aceleași dispute despre domiciliul copiilor, despre case, pensii, venituri, succesiuni. Dinaintea High Court ajungeau cazurile în care cuplurile dețineau bunuri de valoare mai mare. De cele mai multe ori, bogăția nu aducea și o fericire de durată. Părinții deprindeau rapid noul limbaj specific și procedurile legale perseverente și constatau uluiți că sunt angajați într-un război feroce cu persoana pe care o iubiseră odată. Pe când în culise așteaptă băieței și fetițe consemnați cu prenumele în înscrisurile instanței, nenumărați și năpăstuiți Ben și Sarah, strânși unul într-altul în timp ce zeii de deasupra capetelor lor se luptau până la ultima suflare, de la secțiile pentru cauze de familie ale tribunalelor până la High Court și la Court of Appeal.

Toate aceste vicisitudini aveau aceleași laitmotive, exista o monotonie și din punct de vedere uman, totuși continuau să o fascineze. Își zicea că aduce un dram de rațiune în situații altfel fără ieșire. În mare, credea în prevederile Dreptului familiei. În momentele de optimism, îl considera un reper determinant în progresul civilizației, menit să reglementeze prin lege preeminența nevoilor copilului în raport cu cele ale părinților. Zilele îi erau pline, iar serile, în ultima vreme, se încheiau cu varii dineuri, unul la Middle Temple în onoarea pensionării unui coleg, un concert la Kings Place (în program: Schubert, Scriabin), taxiuri, metrouri, haine de luat de la curățătorie, redactarea unei scrisori de recomandare pentru o școală specială ca să-l primească pe fiul autist al femeii care făcea curat și, în sfârșit, somn. Unde se regăsea sexul printre toate astea? În clipa aia nu reușea să-și aducă aminte.

— Nu știu, că nu țin socoteala.

El și-a desfăcut brațele în lături: acuzarea își încheiase pledoaria.

L-a urmărit cum traversează încăperea și-și toarnă un pahar cu scotch, Talisker-ul din care bea și ea acum. În ultimul timp parcă era mai înalt, mai relaxat. Uitându-se la el cum stătea acolo cu spatele la ea, a avut premoniția rece ca gheața a faptului că era respinsă, a resimțit umilința de a fi părăsită pentru o femeie mai tânără, de a fi abandonată, inutilă și singură. S-a întrebat dacă n-ar trebui să accepte pur și simplu tot ce voia el, apoi a alungat gândul.

Se îndrepta către ea cu paharul în mână. De data asta nu pentru a-i oferi un vin de Sancerre, așa cum făcea în alte seri pe la ora asta.

— Ce vrei mai exact, Jack?

— Vreau și eu să am aventura asta.

— Vrei să divorțăm.

— Nu. Vreau să fie totul ca până acum. Fără minciuni.

— Nu-nțeleg.

— Ba da, înțelegi. Nu tu mi-ai zis odată că cuplurile căsătorite de mult tind să devină ca frații? Uite că acolo am ajuns, Fiona. Am devenit fratele tău. E plăcut, e drăguț și să știi că te iubesc, dar înainte să crăp, vreau și eu să am o aventură din aia toridă.

Luându-i icnetul de uimire drept un hohot de râs, poate unul în bătaie de joc, i-a zis pe un ton brutal:

— Din aia care te duce la extaz, care aproape că te face să leșini de plăcere. Mai știi cum e? Mai vreau o ultimă ocazie, chiar dacă tu nu vrei. Sau poate că vrei.

Ea l-a privit fără să-i vină să creadă.

— Deci așa stau lucrurile.

Acesta a fost momentul când și-a recăpătat glasul și i-a zis ce tâmpit e. Avea un simț puternic a ceea ce e corect la modul general acceptat. Faptul că, cel puțin din câte știa ea, îi fusese întotdeauna fidel, făcea propunerea lui cu atât mai scandaloasă. Sau dacă o fi înșelat-o de-a lungul timpului, atunci fusese un maestru al disimulării. Aflase și numele femeii. Melanie. Nu foarte diferit de cel al unei forme fatale de cancer de piele. Știa că aventura asta cu statisticiana lui în vârstă de douăzeci și opt de ani o poate distruge.

— Să știi că, dacă faci așa ceva, noi doi am terminat-o. Simplu ca bună ziua.

— Mă ameninți sau cum?

— Îți promit solemn.

Își recăpătase calmul. Şi chiar i se părea simplu ca bună ziua. Dacă voia să propună o căsătorie deschisă, trebuia s-o facă înainte de nuntă, nu după treizeci și cinci de ani. Gata să riște tot ce construiseră doar ca să retrăiască fiorul pasager al senzualității! Când a încercat să-și imagineze cum ar fi să-și dorească și ea așa ceva – „ultima ei aventură“ ar fi totodată și prima –, n-a putut asocia treaba asta decât cu bulversare, întâlniri pe ascuns, dezamăgiri, telefoane în momente nepotrivite. Chestiunea anevoioasă de a învăța să fii cu altcineva în pat, de a inventa noi tandrețuri, toate simulările alea. Și, în final, necesitatea de a te desprinde, efortul de a fi deschis și sincer. Și senzația că nimic nu mai e chiar la fel când pleci. Nu, prefera o existență imperfectă, ca asta de-acum.

Dar, lungită pe sofa, a întrezărit adevărata dimensiune a afrontului pe care i-l aducea, felul în care el era gata să-și construiască fericirea pe nenorocirea ei. Ce om fără scrupule. Îl mai văzuse acționând fără să țină cont de nimic în detrimentul altora, cel mai adesea pentru o cauză dreaptă. Asta era ceva nou. Ce se schimbase oare? Stătuse acolo, cu spatele drept, cu picioarele depărtate în timp ce-şi turna scotch în pahar, cu degetele de la mâna liberă mișcându-se în ritmul unei melodii care-i umbla prin minte, vreun cântec al lor, adică al lui și al celeilalte, nu al ei. Să nu-i pese c-o face să sufere – iată ceva nou. Fusese mereu bun cu ea, bun și loial, iar bunătatea, după cum îi demonstra zi de zi Family Division, era componenta umană esențială. Fiona era învestită cu autoritatea de a lua un copil de lângă un părinte fără inimă și uneori făcea asta. Dar să se ia pe sine de lână un soț fără inimă? Tocmai când era vulnerabilă și devastată? Unde era judecătorul care s-o apere?

Se simte stânjenită când îi vede pe alții că se văicăresc, așa că n-o să înceapă și ea. În schimb, și-a mai pus un scotch. Dar a turnat numai o cantitate simbolică, a adăugat apă multă și s-a întors la locul ei. Da, fusese genul de discuție în timpul căreia ar fi trebuit să ia notițe. Era important s-o țină minte bine, să cântărească atent ofensa care i se adusese. Când l-a amenințat că va pune capăt mariajului dacă mergea mai departe, el nu făcuse altceva decât să se repete, să-i spună încă o dată că o iubește, că o s-o iubească întotdeauna, că nu putea să conceapă viața fără ea, că dorințele sexuale nesatisfăcute îi provocau o mare nefericire, că i se ivise această ocazie unică și voia să profite cu știința și, spera el, cu aprobarea ei. Îi vorbea dintr-un spirit de franchețe. Ar fi putut să facă totul „pe la spatele ei“. Spatele ei zvelt, neiertător.

— O, a murmurat ea. Ce amabil din partea ta, Jack.

— Păi, de fapt…, a spus el, fără să-și ducă până la capăt fraza.

Ea și-a zis că era gata s-o înștiințeze că aventura începuse deja și nu suporta să audă așa ceva. Nici n-avea nevoie. Vedea totul limpede ca lumina zilei. O statisticiană drăguță analizând probabilitatea tot mai redusă ca un bărbat să se întoarcă la soția lui supărată. Vedea limpede o dimineață însorită, o baie necunoscută și pe Jack, cu corpul lui încă destul de tonifiat, cum își trage peste cap, cu gesturile lui nerăbdătoare, o cămașă albă de in pe care n-a apucat s-o descheie la toți nasturii și o aruncă spre coșul de rufe, unde aceasta atârnă o clipă agățată de o mânecă înainte să lunece pe pardoseală. Pierzanie. Se va întâmpla, cu sau fără încuviințarea ei.

— Răspunsul e nu. (O zisese pe un ton în crescendo, ca o profesoară de modă veche, inflexibilă.) Apoi a adăugat: Ce altceva te-ai aștepta să-ți spun?

Se simțea neputincioasă și își dorea să pună cât mai repede capăt conversației. Până mâine trebuia să revadă textul unei sentințe care urma să fie publicată în Analele de Dreptul familiei. Soarta celor două eleve de școală evreice fusese deja consfințită prin decizia pe care o pronunțase în sala de judecată, dar proza mai trebuia șlefuită, la fel cum se cerea accentuat și respectul față de credința religioasă ca să nu fie atacabilă cu recurs. Afară, ploaia de vară bătea în ferestre; de undeva din depărtare, dincolo de scuarul de la Gray’s Inn, răzbătea până la ea fâșâitul cauciucurilor pe asfaltul ud. Jack o s-o părăsească și lumea o să meargă înainte.

I-a văzut expresia încordată de pe chip când a ridicat din umeri și s-a răsucit pe călcâie să iasă din cameră. La vederea spatelui său care se îndepărta, a simțit aceeași spaimă ca de gheață. Ar fi strigat după el dacă nu i-ar fi fost groază că o s-o ignore. Și ce putea să-i mai spună? Ia-mă în brațe, sărută-mă, poți să te duci la gagica aia. I-a ascultat pașii străbătând holul, ușa de la dormitor trasă cu putere, apoi liniștea așternându-se peste apartamentul lor, liniștea și ploaia care nu se mai oprise de o lună de zile.

* * *

Mai întâi faptele. Ambii părinți făceau parte din sânul comunității de evrei ultraortodocși, haredi, din nordul Londrei. Căsătoria soților Bernstein fusese aranjată de părinții lor fără ca nimeni să se aștepte la vreo divergență. Aranjată, nu impusă, după cum au insistat ambele părți, în una dintre extrem de rarele situații când au fost în consens. Treisprezece ani mai târziu, toată lumea a căzut de acord, inclusiv mediatorul, asistenta socială și judecătoarea, că mariajul nu mai putea fi salvat. Cuplul trăia acum separat. Reușiseră cu mari eforturi să ajungă la o înțelegere în privința creșterii celor două fiice, Rachel și Nora, care locuiau cu mama și păstrau o strânsă legătură cu tatăl. Căsătoria începuse să se ducă de râpă încă din primii ani. După nașterea dificilă a celei de-a doua fetițe, mama n-a mai putut să rămână însărcinată din cauza unei intervenții chirurgicale radicale. Tatăl își dorea cu tot dinadinsul o familie numeroasă și așa s-a declanșat durerosul proces de destrămare a căsniciei. După o perioadă de depresie (prelungită, a afirmat tatăl; scurtă, a susținut mama), ea a urmat cursurile la distanță oferite de Open University, a obținut cu brio o diplomă și a început o carieră de învățătoare la ciclul primar în momentul când fata cea mică a intrat la școală. O situație care nu le-a convenit tatălui sau numeroaselor rubedenii. În societatea evreilor haredi, conform unei tradiții respectate neabătut secole de-a rândul, femeilor li se cerea să nască și să crească copii, cu cât mai mulți, cu atât mai bine, și să aibă grijă de gospodărie. O diplomă de facultate și o slujbă reprezentau ceva cu totul neobișnuit. Un bărbat în vârstă, o autoritate morală în cadrul comunității, a fost chemat ca martor și a spus cam același lucru.

Nici bărbații nu aveau parte de prea multă educație. De pe la jumătatea adolescenței trebuiau să-și dedice mai tot timpul studiului Torei. Majoritatea nu se duceau la universitate. Într-o anumită măsură, acesta era motivul pentru care mulți evrei haredi trăiau modest. Nu și familia Bernstein, deși probabil că așa o să trăiască după ce o să achite onorariile avocaților. Un bunic care primea o parte din beneficiile cuvenite prin brevetarea unui aparat de tescuit măsline pusese banii pe numele ambilor soți. Aveau să-și toace toate resursele financiare pe cele două avocate, pe care judecătoarea le cunoștea foarte bine. La prima vedere, diferendul dintre cei doi soți privea educația lui Rachel și a Norei. De fapt, în joc era întregul context al modului în care aveau să fie crescute. Lupta se dădea pentru sufletele lor.

Educația fetelor și băieților din comunitatea haredi presupunea separare de ceilalți copii pentru a nu le întina puritatea. Hainele la modă, televizorul și accesul la internet erau strict interzise, după cum le era interzis și să se amestece cu alți copii cărora li se îngăduiau asemenea distracții. Nu aveau voie să intre în case care nu respectau strictele reguli cuşer. Fiecare aspect al existenței cotidiene era guvernat de uzanțe bine statornicite. Toate problemele începuseră în momentul în care mama decisese să se îndepărteze de normele comunității, nu însă și de iudaism. În ciuda obiecțiilor ridicate de tată, le trimisese deja pe fete la o școală gimnazială evreiască mixtă, unde televizorul, muzica pop, internetul și amestecul cu copii ne-evrei erau permise. Ea își dorea ca fetele ei să nu părăsească școala după ce împlineau șaisprezece ani și să se ducă și la universitate, dacă asta voiau. În declarația scrisă, mama afirmase că îşi dorea ca fetele ei să afle mai multe despre cum trăiau ceilalți, să crească într-un spirit tolerant, să aibă oportunitățile de carieră de care ea nu se bucurase niciodată și să-și poată obține singure mijloacele de existență în viața adultă, beneficiind totodată de șansa de a cunoaște un viitor soț care să dețină competențele profesionale necesare pentru a întreține împreună o familie. Spre deosebire de soțul ei, care-și dedica tot timpul studiului și preda învățăturile Torei opt ore pe săptămână fără plată.

Oricât de justă era cauza ei, Judith Bernstein – cu fața ei palidă și ascuțită și claia ei de păr creț și roșcat prinsă cu o imensă clamă albastră – nu se dovedise o prezență comodă în sala de judecată. Cu degetele ei agitate, pline de pistrui îi pasa tot timpul bilețele avocatei, își înăbușea ostentativ câte un oftat, dădea ochii peste cap și își țuguia buzele ori de câte ori avocata soțului ei lua cuvântul, își scutura întruna poșeta imensă din piele de cămilă și cotrobăia prin ea cam necuviincios, pentru ca într-o lungă după-amiază, când argumentele ajunseseră la un nivel destul de josnic, să extragă din ea un pachet de țigări și o brichetă – obiecte cu siguranță extrem de provocatoare în concepția soțului –, apoi să le alinieze frumos pe masă ca să le aibă la îndemână pentru următoarea pauză. Cum într-o sală de judecată scaunul judecătorului e aşezat mai sus, Fiona a văzut toate astea, dar le-a ignorat cu bună știință.

În declarația sa scrisă, domnul Bernstein încerca să o convingă pe judecătoare că soția lui era o femeie egoistă, care „întâmpina probleme serioase în a-și controla irascibilitatea“ (o acuzație obișnuită, adesea reciprocă, în cadrul proceselor de la Family Division), care nesocotea legămintele cununiei, care intrase în conflict cu părinții lui și cu întreaga comunitate, încercând să-și îndepărteze fetele și de unii, și de cealaltă. Din contră, a declarat Judith din boxa martorilor, tocmai socrii ei erau cei care nu voiau s-o mai vadă pe ea sau pe fetele ei până când n-aveau să se întoarcă la modul de viață cuviincios, să renege lumea modernă, inclusiv rețelele sociale de comunicare, și să aibă o casă cuşer potrivit accepției lor.

Domnul Julian Bernstein, înalt și subțire ca o trestie, precum cele care îl ascunseseră pe copilul Moise, s-a aplecat peste hârtii ca și cum și-ar fi cerut scuze și perciunii lungi i-au fluturat ușor de iritare când avocata lui i-a acuzat soția că nu reușește să-și separe propriile necesități de cele ale copiilor. Nevoile fetelor pe care le tot invoca ea erau de fapt exclusiv ale ei. Le smulgea pe fetițe dintr-un mediu familiar ocrotit și plin de afecțiune, guvernat de disciplină, dar și de iubire, cu reguli și obiceiuri conform cărora să acționezi în orice situație, cu o identitate bine definită, cu metode verificate de generații și generații și ai cărui membri duceau în general o viață mult mai fericită și mai împlinită decât lumea de afară ce trăia sub semnul consumerismului – o lume ce își bătea joc de existența spirituală și a cărei cultură de masă le discredita pe femei și pe fete. Ambițiile ei erau frivole, metodele – lipsite de respect, chiar distructive. Își iubea copiii mult mai puțin decât se iubea pe sine.

La care Judith a răspuns cu voce răgușită că nimic nu discredita o persoană, băiat sau fată, mai mult decât să i se refuze accesul la o educație decentă și demnitatea de a munci; că în toată copilăria și adolescența i se băgase în cap că singurul ei scop în viață era să-i țină casa soțului ei și să-i crească copiii – altă discreditare a dreptului ei de a-și stabili singură țelul în viață. Când a decis să urmeze, cu enorme dificultăți, cursurile oferite de Open University, a trebuit să înfrunte bătaia de joc, disprețul și anatemele. Atunci își jurase că fetele ei nu vor suferi aceleași îngrădiri.

Avocatele părților adverse adoptaseră o tactică comună (fiindu-le evident că așa gândea judecătoarea), anume că speța nu privea doar educația. Tribunalul era chemat să decidă, în numele copiilor, între respectarea absolută a religiei și ceva care era un pic mai puțin de-atât. Între culturi, identități, stări de spirit, aspirații, relaţii de familie, principii esențiale, loialități fundamentale, viitoruri incognoscibile.

În situații de acest gen pândea o tendință instinctivă de a da o soluție în favoarea păstrării statu-quoului, atât timp cât efectele erau benigne. Draftul hotărârii judecătorești pe care o redactase avea douăzeci și una de pagini; zăcea pe podea, un evantai larg răsfirat, așteptând-o să ia de jos filă cu filă și să facă mici observații cu creionul.

Din dormitor nu răzbătea nici un sunet, nu se auzea nimic altceva decât susurul traficului în ploaie. Îi displăcea profund felul în care trăgea cu urechea să-i prindă orice mișcare, cu atenția încordată, ținându-și răsuflarea ca să audă scârțâitul ușii sau al podelei. Dorind să-l audă, fiindu-i groază să-l audă.

1. În original, Trinity Term. În Marea Britanie, activitatea instanțelor judecătorești se desfășoară pe parcursul a patru perioade, numite Michaelmas Term (octombrie-decembrie), Hilary Term (ianuarie-aprilie), Easter Term (aprilie-mai) și Trinity Term (iunie-iulie), despărțite de scurte intervale când instanțele sunt în vacanță.

2. În organizarea instanțelor din Anglia și Țara Galilor, High Court of Justice soluționează în primă instanță cazurile complexe, funcționând și ca instanță de apel pentru cauze judecate de instanțele inferioare. În cadrul ei funcționează trei secții: Queen’s Bench Division (pentru cauze civile și penale), Chancery Division (pentru cauze comerciale, alte cauze civile) și Family Division (pentru cauze de familie). Este condusă de Lordul prim-judecător (Lord Chief Justice). Următoarea instanță o reprezintă Court of Appeal, iar instanța supremă este Supreme Court of the United Kingdom.