© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6966-0

ISBN PDF: 978-973-46-6967-7

ISBN print: 978-973-46-6861-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: sus: Zeiţa egipteană Isis (pictură murală, cca 1360 î.Hr.); jos: © Peter Barritt/Alamy Stock Photo

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FLORIN GHEORGHIŢĂ a publicat mai multe volume despre fenomene din realitatea înconjurătoare aflate la limita cunoaşterii umane, care s-au bucurat de un mare succes în rîndul cititorilor. La Editura Polirom au apărut: Karma şi taina reîncarnării (2004, 2014), Dezvăluiri din invizibil (2008, 2014), Marile taine ale omenirii (2013), Strania energie a gîndirii (2014), Straniile inteligenţe invizibile (2014), Uimitoarele fenomene din invizibil şi energiile benefice (2015) şi Sufletele, îngerii şi ce ne ascunde ştiinţa (2016).

Prefaţă

În cursul secolului XX, în câteva ţări din lume au fost descoperite impresionante „dovezi materiale” care au fost „ascunse în mod special cândva” de autorii lor, pentru a rezista în timp chiar şi zeci de milioane de ani; acestea au fost concepute cu foarte, foarte mult timp în urmă, având scopul de a demonstra în mod convingător un fapt fundamental, care să le devină cunoscut oamenilor dintr-un viitor neştiut: pe planeta noastră a mai existat anterior „o altă omenire străveche”! Aceasta ajungând la o anumită culme evolutivă a unei civilizaţii tehnico-ştiinţifice, a aflat însă un fapt extrem de grav: un cataclism planetar inevitabil o va distruge, împreună cu majoritatea formelor de viaţă existente pe globul terestru! Unii oameni de ştiinţă din acea vreme, întrevăzând că după un lung interval formele de viaţă remanente vor conduce treptat la reapariţia unei „omeniri noi”, au contribuit la crearea unor „tezaure ale cunoaşterilor avansate”, care să fie bine ascunse pentru a rezista timp îndelungat, până vor fi descoperite de „oamenii din viitor”; ideea acestor tezaure avea un scop nobil: să fie „cândva” surse de inspiraţie pentru o evoluţie tehnico-ştiinţifică mai rapidă a noilor populaţii către o altă civilizaţie, dar totodată să fie şi demonstraţii efective pentru o istorie mai completă a apariţiei şi evoluţiei Vieţii pe această planetă.

Câteva dintre aceste „tezaure ale cunoaşterilor strămoşeşti” au fost descoperite încă din Antichitate de popoare ce au format treptat civilizaţii; înţelepţi din cadrul acestora, păstrând o totală discreţie în legătură cu descoperirile respective, au preluat unele dintre „instruirile” lăsate „moştenire”, uimindu-ne pe noi, cei de astăzi, cu descrierea diferitor tipuri de cunoaştere remarcabile (cosmogonice, astronomice, spirituale, medicale ş.a.) pe care, evident, nu aveau mijloace tehnice necesare ca să le cerceteze şi să le enunţe. Or, printre consemnările antice ale acestor aspecte „uimitoare”, este, desigur, de relevat şi faptul că înţelepţii respectivi afirmau cu convingere că au mai existat „alte omeniri mai vechi”, care însă au tot fost distruse de-a lungul timpurilor…

Desigur, în cadrul marilor intervale temporale dintre reluările creaţiilor formelor de viaţă şi implicit ale altei omeniri, însoţite de perfecţionările inerente, agenţii activi ai Naturii au distrus treptat „urmele materiale” a tot ceea ce a însemnat existenţa şi chiar evoluţia fiecărei omeniri în parte; înseşi amplele modificări ale scoarţei terestre de pe întregul glob (scufundarea unor mase de uscat şi înălţarea unor noi forme continentale, combinate cu ample revărsări de ape şi erupţii vulcanice) au făcut să se dezagrege şi să dispară „urmele normale” ale fiecărei omeniri.

Dar suitele „dovezilor” descoperite în secolul XX în acele reale „tezaure ale cunoaşterilor” – ascunse de „Strămoşii străvechi” pentru a rezista în timp –, precum şi înseşi diferitele cunoaşteri asemănătoare preluate, la fel, din tezaure descoperite de unele civilizaţii antice au fost, în veacul anterior, desconsiderate continuu de unii oameni de ştiinţă din domeniile implicate în cercetarea ontologiei omenirii şi a Vieţii pe Pământ; motivaţia permanentă a respingerilor „oficiale” se bazează pe faptul că nu au fost descoperite până în prezent schelete mai vechi de şase-şapte milioane de ani ale unor hominizi precursori ai omenirii actuale şi nici ruine şi alte vestigii foarte vechi ale unor civilizaţii din alte ere. De aceea, tot ce se prezintă şi se afirmă pe linia existenţei uneia sau a mai multor omeniri anterioare se consideră direct că nu se încadrează în „schema bine stabilită ştiinţific a apariţiei omului pe Pământ în Era cuaternară”. Prin urmare, „dovezile materiale” ce ar proveni de la omeniri anterioare sunt apreciate aprioric sau în baza unor analize parţiale cu evidente nuanţe subiective, că ar fi „falsuri”! La fel de lipsite de conţinut ştiinţific ar fi şi consemnările antice de acest fel: descrierile sau legendele ar fi probabil imaginate de scribi sau barzi talentaţi – lipsiţi însă de cunoştinţe reale. Dar, pe linia desconsiderării permanente a oricăror cunoaşteri şi descoperiri care susţin existenţa a cel puţin unei omeniri anterioare, au avut loc, din păcate, şi acţiuni total regretabile, la care s-au pretat chiar unii oameni de ştiinţă: pentru eliminarea din analizele ştiinţifice şi din cunoaşterea publică a „dovezilor materiale” provenite de la vreo civilizaţie anterioară s-au ascuns efectiv, în mod repetat, obiecte arheologice şi paleontologice care demonstrează clar existenţa cel puţin a unei omeniri anterioare, precum şi a unor experimente biologice privind perfecţionarea raselor umane…

Sesizând o evidentă dirijare subiectivă a opoziţiei privind relevarea existenţei „altei realităţi protoistorice”, diferite persoane cu o extinsă cultură multilaterală s-au implicat în ample cercetări personale; drept urmare, au apărut treptat importante muzee particulare cu obiecte străvechi foarte valoroase sub aspect ştiinţific, precum şi o literatură paralelă pentru informarea publică asupra „adevărurilor preistorice interzise”! Evident, prin asemenea cărţi, adesea ilustrate cu numeroase imagini ale „dovezilor materiale” extrem de convingătoare, se distinge şi un anumit protest public; acesta se referă direct la permanenta „plafonare” printr-o schemă depăşită, impusă cercetătorilor domeniului şi informaţiilor aduse la cunoştinţa publicului, precum şi instruirii în şcoli şi universităţi privind tema majoră a apariţiei Omului şi omenirii pe Pământ.

Evidenţiind realitatea anumitor „dovezi materiale” cu totul deosebite, unele prea puţin cunoscute de public şi altele profund impresionante, textul care urmează este orientat, de asemenea, pe o linie nonconformistă. L-am redactat totuşi din dorinţa de a prilejui cu deplină obiectivitate reamintirea unor cunoaşteri esenţiale anterioare – antice, dar şi moderne – uitate în mare măsură, precum şi a unor foarte importante cunoaşteri noi – unele având chiar caracter de unicat pe plan mondial. Numeroasele ilustraţii asociate contribuie în mod esenţial atât la demonstrarea obiectivităţii prezentărilor respective, cât şi la oferirea unor noi informaţii ştiinţifice documentare. Astfel, din variatul cadru informativ al cărţii, cititorul va putea ca, în mod analitic-obiectiv, să-şi formeze o convingere proprie într-un domeniu fundamental, care în mod subiectiv este totuşi permanent evitat şi uneori chiar ascuns în prezentarea publică. Omenirea fiind o imensă comunitate a „fiinţelor spirituale întrupate” ce a intrat efectiv într-o etapă a dezvăluirii „adevărurilor” în toate domeniile vieţuirii sale, va trebui ca printr-o evoluţie continuă a cunoaşterii ştiinţifice – şi, implicit, printr-o evidenţiere a „adevărurilor ştiinţifice” care i-au fost ascunse până acum – să-şi realizeze treptat şi adevăratul sens al existenţei sale terestre, bazat şi pe o totală onestitate – sens care culminează cu „evoluţia spirituală” a tuturor oamenilor de pe glob!

Autorul

Capitolul 1

Sugestii străvechi pentru aparate moderne

Ceea ce ştiinţa oficială neagă cu fermitate este existenţa în trecut a unor civilizaţii la fel de dezvoltate ca a noastră sau mai avansate. Totuşi, se regăsesc mereu obiecte care par a proveni de la asemenea civilizaţii.

Jacques Bergier, Le livre de l’inexplicable

Strămoşii zburau cu avioane

La o distanţă relativ redusă faţă de platoul marilor piramide egiptene de la Giseh, la sud de acestea, lângă mica localitate Sakkara, se află o piramidă mai scundă – ce nu a fost construită însă din blocuri mari de piatră, ci cu un anumit fel de cărămizi (mai mari decât cele actuale), fiind diferită şi ca formă exterioară: are şase trepte mai late. Aceasta a fost ridicată prin anii 2800 î.e.n., ca monument funerar (înalt de 60 de metri) pentru a adăposti mormântul faraonului Djoser (al doilea faraon din dinastia a treia); execuţia a avut la bază planurile, iar apoi îndrumările lui Imhotep – care a fost o personalitate cu totul deosebită ce a desfăşurat complexe activităţi civilizatoare atât ca mare preot, ca principal consilier al faraonului, ca arhitect, cât şi ca medic reputat, fiind chiar zeificat ulterior.

Egiptologii din secolul XX au stabilit treptat că această construcţie ar fi prima piramidă monumentală din Egiptul antic. Întrucât edificarea celor trei piramide înalte de la Giseh nu a fost descrisă în nici un text hieroglific, în baza unor inscripţii ulterioare s-a apreciat că impresionantele lucrări de execuţie ale acestora s-ar fi desfăşurat treptat în secolele următoare – ca fiind monumente funerare pentru faraonii Khufu (Kheops), Khafre (Kefren) şi Menkaura (Mykerinos). Totuşi, în interiorul lor nu au fost descoperite nici un sarcofag, nici o amenajare şi nici un obiect care să confirme ipoteza respectivă. Chiar mai mult, pentru aceste piramide mult mai înalte (primele două având înălţimi iniţiale de peste 140 de metri), diferitele variante ipotetice formulate de egiptologi privind procedeele tehnice de execuţie nu au putut explica, în mod realist, felul în care au fost aduse din cariere şi ridicate la înălţimi tot mai mari acele milioane de blocuri mari din piatră¹ – care au totalizat milioane de tone. Însă, dincolo de discuţiile neconcludente ale arheologilor privind explicarea modurilor în care ar fi fost construite măreţele monumente, comunităţile arheologilor şi ale istoricilor au menţinut aprecierea edificării ulterioare a piramidelor de la Giseh – faţă de cea de la Sakkara, concluzie oficializată şi în învăţământul din lumea întreagă. Totuşi, în cadrul analizelor respective, nu au fost luate în considerare nici explicaţia esenţială a modurilor de execuţie, nici datarea mult anterioară a realizării impresionantelor lucrări, specificate în textul antic Tăbliţele de smarald² – tăbliţa 1, de însuşi regele – marele preot Thot Atlantul, zeificatul civilizator al Egiptului antic, care a şi dirijat efectiv lucrările de construire. (Acest text a fost reluat peste secole şi de „trei ori marele” şi zeificatul Hermes Trismegistus.) Or, o analiză comparativă actuală, la un nivel tehnic mai ridicat, a posibilităţilor restrânse de care dispuneau anticii pentru a aduce şi a ridica la înălţimi milioanele de blocuri din piatră evidenţiază faptul că explicaţia civilizatorului zeificat Thot privind modul de construire – deşi încă depăşeşte cunoaşterile ştiinţifice „oficiale” actuale – se relevă totuşi ca fiind cea realistă:

Ridicat-am deasupra intrării [în Amenti – n.a.] o puternică piramidă folosind puterea ce întrece forţa Pământului [gravitaţia – n.tr.] [s.a.].

În fapt, manevrarea în cariere şi transportarea de la diverse distanţe a milioanelor de blocuri de calcar (având fiecare o greutate de cca 2,6 tone) şi a unor blocuri de granit de câte 40 de tone (!) fiecare – care au însumat milioane de tone –, precum şi ridicarea acestora la înălţimi tot mai mari au putut fi realizate în Antichitate (după specificările lui Thot Atlantul, în urmă cu circa 36 000 de ani!) – doar prin degravitarea lor! În sine, după cum am prezentat – şi chiar am ilustrat (într-o carte anterioară³) variate demonstraţii efectuate sub control foarte riguros –, începând din secolul al XIX-lea până acum câteva zeci de ani, forma de energie care poate anihila forţa Pământului – atracţia gravitaţională (respectiv greutatea) – este energia concentrată a gândirii fiinţelor spirituale! Astfel, doar oamenii care şi-au dezvoltat această capacitate pot produce asemenea anihilări fizice ale atracţiei gravitaţiei terestre, anulând efectiv greutatea diferitor obiecte – în funcţie de „cât” şi-au dezvoltat energia „gândirii concentrate”! Or, Thot Atlantul fiind un mare iniţiat, cu un înalt nivel de evoluţie spirituală, şi chiar şi atlanţii care l-au însoţit fiind avansaţi spiritual, au fost capabili să organizeze în mod tehnic asemenea „concentrări intense de energii noetice” (antrenându-i în manifestările respective poate chiar şi pe unii localnici, anume selectaţi) – demonstrând astfel şi posterităţii importanţa fundamentală a dezvoltării acestei capacităţi latente existente în fiinţa fiecărui om. De altfel, o demonstrare a folosirii foarte vechi a acestui „procedeu tehnic” impresionant la „ridicarea” marilor construcţii antice a fost filmată subacvatic cu ceva ani în urmă, în zona insulelor Bimini din Oceanul Atlantic: o piramidă foarte asemănătoare şi probabil la fel de înaltă, construită din blocuri similare de piatră şi cu aceeaşi înclinare a pereţilor – înconjurată de diverse construcţii tot din piatră –, demonstrează atât realitatea scufundării anterioare a Atlantidei, cât şi a cunoaşterii de către atlanţii evoluaţi a unor metode de realizare a construcţiilor monumentale, prin aplicaţii ale acestei „fizici noetice” mult mai avansate. (Imaginile respective au fost ascunse publicului şi prezentarea lor pe internet de către persoane necunoscute a fost blocată în scurt timp, însă recent am văzut că a fost reluată la fel de anonim.)

Dar, deşi cercetătorii moderni ai Antichităţii egiptene nu au descoperit vechi texte care să descrie modurile tehnice ale executării marilor piramide de la Giseh, cuceritorii arabi – care au ocupat în secolul al VII-lea e.n. fostul regat al faraonilor – au reuşit să afle „procedeele magice” ale transportului aerian şi ale ridicării milioanelor de blocuri din piatră în cariere şi la execuţia piramidelor. O interesantă specificare în acest sens a redat-o şi autorul australian Andrew Tomas⁴ – pe care a completat-o demonstrativ şi cu o ilustrare fotografică de la o moschee din Shivapur (Nepal) a modului în care orientalii folosesc şi acum concentrarea energiei gândirii pentru a obţine degravitări utile:

Anumite legende, din surse arabe, descriu felul în care au fost construite piramidele din Egipt. Una dintre ele pretinde că blocurile, înfăşurate cu papirusuri, erau lovite cu o baghetă de un preot. Astfel, deveneau lipsite total de greutate şi puteau fi ridicate în aer până la 50 de metri. Clericul repeta apoi gestul până când blocul ajungea la amplasamentul care îi era destinat. Aceasta explica lipsa marginilor ştirbite ale blocurilor şi alipirea lor cu o atât de mare precizie, încât este imposibil să introduci între ele o foaie de hârtie.

Desigur, realizarea acelor milioane de degravitări (menţinută în memoria populară timp de milenii) nu a fost în sine chiar atât de simplă cum a fost redată de scribii arabi; totuşi, „esenţa fizică” a explicaţiei este întru totul semnificativă. Însă această descriere restrânsă (din Evul Mediu) a „modului magic” de ridicare a blocurilor de piatră este evident mult mai apropiată de realitate, faţă de soluţiile reprezentate de construirea unor rampe din cărămizi din lut ars pe toate laturile, în pante crescânde – imaginate de diverşi autori din secolul XX…

În fapt, aşa cum se poate vedea în mottoul capitolului 2, concluzia lui A.E.W. Smith (profesor universitar ce avea trei doctorate ştiinţifice), teoriile depăşite prin lipsa lor de realism, dar menţinute în mod conservator sunt încă o „barieră intelectuală” ce frânează progresul cunoaşterilor în domeniile respective şi, implicit, în cultura generală…

Dar, deşi piramida de la Sakkara nu a fost prima construcţie de acest fel, ci doar o replică mai scundă, după posibilităţile mai reduse ale „oamenilor obişnuiţi” din Antichitatea egipteană ulterioară, spre deosebire de marile piramide de la Giseh, ea a fost un important lăcaş funerar; astfel, în perioada ce a urmat, a devenit şi monumentul de bază în jurul căruia s-a dezvoltat treptat o necropolă antică pentru persoane de felurite ranguri. Dată fiind vechimea mormintelor respective, încă din secolul al XIX-lea, s-au efectuat cercetări arheologice, ştiindu-se faptul că în interiorul lor se vor descoperi atât vechi texte semnificative, cât şi variate obiecte care le-au fost „dragi” decedaţilor şi care în timp au căpătat o reală importanţă ştiinţifică.

Deşi rezultatele acelor cercetări au rămas cunoscute mai mult în mediile specialiştilor, un mic obiect dintr-un mormânt – un fel de „jucărie” sculptată din lemn – avea să capete peste câteva decenii o importanţă deosebită, atât pentru specialişti, cât şi pentru public. După cum a aflat cercetătorul amator al enigmelor trecutului Erich von Däniken⁵, obiectul sculptat cu multe milenii în urmă şi descoperit în anul 1898, format din două piese bine finisate, a fost preluat atunci de Muzeul Arheologic din Cairo şi a fost înregistrat sub denumirea de pasăre – fiindcă piesa superioară sugera că ar fi nişte aripi pentru zbor. Dar persoana din mormânt nu a fost un copil şi obiectul nu putea fi „o jucărie” şi nici „o pasăre”; era efectiv mica machetă a unui avion (ilustraţia 1), ce avea dimensiunile reduse la nivelul unei jucării: fuzelajul e lung de 14 centimetri, iar aripa continuă măsoară 18 centimetri. Evident, silueta respectivă provenea (într-un mod neştiut) efectiv de la o altă civilizaţie (!!!). Şi omul înhumat acolo ştia acest fapt tulburător (!), motiv pentru care le-a cerut celor dragi ca, atunci când va muri, „jucăria” să-i fie pusă alături, în mormânt. Poate că a dorit să ducă acest secret cu el în Lumea de Dincolo sau poate a sperat că macheta va fi descoperită peste multe veacuri şi astfel îşi va îndeplini misiunea de a transmite în timp o sugestie pentru progresul tehnic-creativ, atunci când omenirea actuală va fi capabilă să (re)inventeze asemenea aparate!! Or, este foarte interesant de remarcat şi o coincidenţă: macheta a fost descoperită – în anul 1898 – tocmai atunci când mici grupuri de oameni „creatori” se frământau cum să construiască primele aparate de zbor cu motor! În urma unor variate pregătiri, numai după patru ani, fraţii Wright au reuşit să realizeze – în 1903 – acest „vis uman” în cadrul „civilizaţiei noastre”!

Dar, deşi inventarea şi dezvoltarea tehnicii aparatelor de zbor au survenit la începutul secolului trecut, cu întârziere, abia în anul 1969, arheologii Muzeului din Cairo au renunţat la denumirea iniţială a machetei, fiind evident faptul că obiectul nu putea fi totuşi reproducerea unei păsări; spre a se evita însă recunoaşterea modului în care au frânat cunoaşterea descoperirii unei machete antice a unui avion – fapt care anterior li s-a părut că ar avea un aspect senzaţional –, noul nume a fost mai enigmatic (însă, într-un anumit mod, mai sugestiv): Darul lui Amon (zeul aerului, apoi al cerului şi mai apoi diriguitorul tuturor zeilor). În fine, în urma concluziilor unei comisii formate din arheologi şi din specialişti în aviaţie, în ianuarie 1972, „darul marelui zeu” a fost expus la Muzeul Egiptului din Cairo ca fiind o evidentă machetă de avion, specialiştii în această tehnică menţionând că silueta avea chiar o formă aerodinamică ideală pentru acel tip de aparat! Şi datorită comisiei respective s-au identificat şi alte reprezentări antice ale unor posibile aparate de zbor, ce au fost expuse separat, într-o sală a celor „14 sugestii transmise dintr-un trecut neştiut” care să conducă la realizarea de către omenirea actuală a aparatelor pentru zboruri aeriene.

Nu ştiu dacă printre cele 14 exponate sugestive există şi prezentări desenate pe papirusuri; personal am găsit însă într-o copie fotografică⁶ a unei părţi din papirusul lui Nebched (din timpul dinastiei a optsprezecea) – existent la Muzeul Luvru din Paris – redarea chiar mai completă a desenului unui avion, adaptată însă la credinţe religioase antice. Însă la acest avion (ilustraţia 2) aripile au fost desenate ca fiind alipite separat la pereţii laterali ai fuselajului, mai depărtat de spaţiul piloţilor – la fel ca la avioanele actuale mai moderne –, pe când unele modele cu o singură aripă lungă fixată deasupra fuzelajului mai apropiat de cabina piloţilor (oarecum la fel ca silueta din macheta antică) au fost abandonate de câteva decenii; dar şi la coada fuzelajului, desenul a redat – mai complet faţă de machetă – ampenajul. Deci „scribul-iniţiat” care a realizat desenul „văzuse” fie altă „jucărie”, fie un desen mai complex decât cel al modelului preluat de „artistul-iniţiat” care sculptase macheta! Oricum, amândoi au aflat – cu mii de ani în urmă – un mare mister, ţinut secret (de altfel ca şi în zilele noastre) de unele grupuri de preoţi – oameni de ştiinţă şi demnitari – începând cu faraonul: asemenea „obiecte” au fost construite la alte dimensiuni de oamenii dintr-o civilizaţie anterioară, cu scopul de a zbura! Dar scribul care a desenat silueta avionului a fost probabil tot un preot-iniţiat; ştiind că macheta reprezenta în mic un obiect mai mare în care urcau oameni, în desen a introdus o modificare cu fond religios sau poate, în parte, tot cu scopul unei sugestii pentru viitor: botul avionului a fost desenat ca un cap uman, fapt care a fost interpretat de cercetătorii actuali drept o specificare a folosirii acestor aparate de către suflete – după decesul trupurilor, pentru a zbura prin tunelurile ce le-au fost hărăzite la cântărirea inimii Hati (care le înregistrase toate faptele din viaţa întrupată).

Deşi atât macheta, cât şi desenul avionului au dimensiuni reduse, întrebarea care survine inerent este însă „foarte mare”: acel „artist” neştiut care a sculptat şi a lustruit mica machetă în urmă cu cel puţin 4 500 de ani şi acel scrib ce a desenat şi mai complet silueta unui avion, de unde au avut sau au primit aceste modele ale siluetelor ideale pentru două tipuri de avioane? În fapt, actuala omenire a conceput şi a construit primul avion – cel al fraţilor Wilbur şi Orville Wright – în anul 1903 şi acel prim aparat de zbor era foarte departe de a avea silueta aerodinamică ideală demonstrată de reprezentările antice; realizarea unei „forme optime” a fost obţinută abia după decenii de perfecţionare a noii tehnici aviatice mondiale… Oare ideea şi schiţele le-au fost oferite de „fiinţe extraterestre – „Zei” trimişi de o civilizaţie mult avansată din Galaxie sau… S-ar putea oare ca pe Pământ să mai fi existat, într-o neştiută epocă străveche, o civilizaţie anterioară care a evoluat din punct de vedere tehnico-ştiinţific până la nivelul actualei omeniri ori chiar mai mult…? Şi, atunci când a atins o anumită culme de progres, acea omenire neştiută, întrevăzând totuşi distrugerea ei – printr-un inevitabil cataclism terestru sau cosmic ori poate chiar prin autodistrugere din cauza inconştienţei generale –, ar fi lăsat în locuri sigure un fel de „tezaure ale realizărilor tehnico-ştiinţifice” care să aibă doar un scop informativ sau poate chiar un scop nobil? Într-o gândire superioară, nobilă, asemenea „arhive enciclopedice” puteau să devină „cândva” adevărate „tezaure ale sugestiilor creative” pentru o altă omenire viitoare, ştiind sau întrevăzând că la ceva timp după marele dezastru Viaţa ar putea desfăşura „un alt ciclu evolutiv” pe această planetă! În fapt, planeta Pământ este atât de bine dotată pentru cele mai complexe manifestări ale vieţii organice, încât chiar şi în condiţiile întreruperilor catastrofice ale unor „cicluri vitale”, acestea pot fi urmate după un timp de reluarea lor periodică…

Dar descoperiri oarecum similare celei din mormântul egiptean de la Sakkara s-au făcut şi în morminte foarte vechi ale unor amerindieni de rang înalt dintr-o zonă a Americii de Sud în care avea să se dezvolte spre nord imperiul incaşilor – respectiv din actualul stat Columbia. Şi în aceste cazuri au fost găsite un fel de „jucării” mici cu aripi – dar mai ciudate ca forme şi făcute din aur masiv. Despre obiectele respective, Erich von Däniken a aflat în muzee din Bogotá că ar fi fost considerate mult timp „podoabe religioase” care să-i însoţească pe cei înmormântaţi, ca daruri făcute zeilor. Prezentând în cartea sa menţionată mai sus trei fotografii ale unor forme „ciudate” de „podoabe” asemănătoare, a specificat că prima imagine era a unui obiect de acest fel păstrat la Muzeul Aurului al Băncii de Stat din Bogotá, iar celelalte două ale micilor obiecte cu aripi – lucrate tot din aur – se aflau într-o colecţie particulară. În zilele noastre, s-a recunoscut însă că toate „podoabele” respective sunt mici machete asemănătoare cu avioanele moderne, având oarecum acelaşi tip de construcţie, dar modelate diferit la extremităţi. Comparativ, este însă de relevat o diferenţiere netă între modelul machetei din Egipt (ilustraţia 1) faţă de macheta prezentată pe internet de un alt cercetător amator (ilustraţia 3), asemănătoare celor trei „podoabe” din Columbia: macheta egipteană are o aripă continuă, cu aceeaşi lungime şi aceeaşi lăţime pe părţile laterale ale aparatului de zbor şi cu situarea ei în partea din faţă – oarecum în apropierea cabinei piloţilor –, pe când tipul comun „columbian” are aripile în formă triunghiulară, montate pe părţile laterale, în lungul fuzelajului. În fapt, ambele tipuri de construcţie au fost realizate în secolul XX la înalte performanţe tehnice şi de civilizaţia noastră, dar cu o specificare: actualele avioane cu aripi triunghiulare au fost concepute mai târziu decât cele cu aripi laterale lungi, situate mai în faţă, şi anume atunci când motoarele cu reacţie au permis atingerea unor viteze tot mai mari. Şi poate este interesant de remarcat un fapt colateral: proiectarea şi lansarea modelului avioanelor cu aripi triunghiulare au fost realizate tot într-o ţară americană mai avansată tehnologic – în SUA; s-ar părea deci că aceeaşi diferenţiere de nivel tehnico-ştiinţific între state de pe alte continente ar fi existat şi în cadrul civilizaţiei anterioare! Însă, ca fapt general, este de menţionat că atât în cazul machetei egiptene, cât şi în cazul „podoabelor” americane, semnificaţia lor de bază a putut fi relevată doar atunci când evoluţia tehnicii moderne a format şi specialişti în aviaţie, care au eliminat în fine aspectele ridicole ale vechilor denumiri şi explicaţii – total depăşite. Dar demn de relevat în plus este şi un fapt colateral: realizările tehnice moderne au demonstrat indirect că micile obiecte „ciudate” descoperite în vechi morminte au fost copiate în Antichitate după anumite machete originale – lăsate în „arhive ştiinţifice” bine ascunse în diferite locuri de pe glob de o civilizaţie anterioară care ştia că avea să dispară… În sine, aceste moşteniri foarte utile ofereau sugestii mult avansate, care – direct sau indirect – au stimulat anumite creaţii moderne! Foarte semnificativă în acest sens este şi prezentarea ilustrată pe internet a interesantei realizări care îi are ca autori pe doi constructori germani de modele aviatice – Algund Eeboom şi Peter Belting: stimulaţi de imaginile columbiene redate în cartea citată mai sus, au construit efectiv două avioane mici (ilustraţia 4), reproducând exact toate detaliile obiectelor din muzeu la scara de 16:1! Machetele tehnice – care au transpus la dimensiuni reduse sugestiile Strămoşilor –, echipate cu motoraşe dirijate prin telecomenzi, au demonstrat direct performanţe tehnice avansate, evidenţiind calităţi deosebite ale acelor „aeromodele” chiar şi atunci când planau, cu motoraşele oprite! Deci Strămoşi din vremuri străvechi, ce aparţineau unei omeniri anterioare, au construit „cândva” asemenea tipuri de avioane performante, pentru care ne-au lăsat într-un tezaur ascuns prototipuri edificatoare!

În mod real, şi aceste machete tehnice experimentate cu succes s-au adăugat la evidenţierea tot mai pregnantă a „ipotezei nobile” privind lăsarea de către o civilizaţie anterioară – ca „moştenire” – a unor „arhive ştiinţifice şi tehnice”, care să fie „surse de inspiraţie” pentru progresul unei „alte omeniri” ce avea să fie din nou „creată” şi să se dezvolte mai târziu pe Pământ! În sine, un fapt fundamental a început să se contureze tot mai evident: s-au descoperit tot mai multe şi mai variate „dovezi materiale” – cu aparenţe „stranii” şi chiar „senzaţionale” pentru lumea puţin informată – în secolul XX şi ulterior; or, privind „adevărata istorie a creaţiei omului pe Pământ”, toate aceste descoperiri susţin tot mai insistent reconsiderarea multor teorii actuale bazate pe scheme fenomenologice şi temporale limitative, care se relevă a fi depăşite prin dovezi reale tot mai impresionante…

Desigur, pentru publicul neinformat aceste aspecte par a fi mai degrabă o temă utilă filmelor şi textelor „science-fiction”, nedemne de luat în considerare în mod doct în comparaţie cu actualele scheme ferm stabilite ştiinţific cu multe decenii în urmă privind modul de apariţie a Vieţii şi, respectiv, a Omului pe această planetă. De aceea, în cadrul multor comunităţi ştiinţifice „dovezile materiale” care afectează actualele principii şi scheme teoretice sunt eliminate aprioric – uneori fără analize prealabile, măcar formale. Dar în ultimele decenii s-a remarcat şi altă metodă regretabilă: în unele ţări mult avansate ştiinţific, mare parte a unor asemenea dovezi care impun reconsiderări sunt totuşi studiate de specialişti, însă în mod „oficial” se menţine pentru public prezentarea lor drept „falsuri”, iar cercetările şi rezultatele rămân efectiv ascunse publicului… De ce, oare? Unul dintre multiplele exemple de „obişnuinţă a simplelor desconsiderări oficiale” este chiar cel al micii machete egiptene prezentate mai sus, despre a cărei semnificaţie realistă publicul a aflat cu o întârziere de şapte decenii şi doar datorită unor cercetători mai „curajoşi”… Într-un volum anterior⁷ am prezentat însă cu profund regret câteva exemple de „cercetări ştiinţifice cu ascunderea descoperirilor”, mult mai ample: de exemplu, filmările subacvatice care demonstrează reala, dar mereu ascunsa scufundare a civilizaţiei Atlantidei⁸. Sau descoperirile făcute privind numeroasele „experimente biologice efectuate pe planeta Terra”, demonstrate de foarte diferitele schelete de uriaşi, complicate până şi de tulburătoarea descoperire a craniului „omului cu coarne”! Sau cercetările privind complexa structurare fundamentală a fiinţei umane ca asociere a unor corpuri din materii invizibile cu trupul carnal care le deserveşte – demonstrată efectiv prin aparatele medicale moderne cu biorezonanţă, dar nerecunoscută încă „oficial” de comunităţile ştiinţifice medicale şi biologice şi, implicit, neintrodusă în învăţământul şcolar şi universitar…

Note

1. Referindu-se la marile piramide de la Giseh, arhitecţii Georgeta şi Traian Chiţulescu specificau în cartea Şapte monumente celebre ale arhitecturii antice următoarele: „Una dintre cele mai grele probleme pe care le-a întâmpinat studiul piramidelor de la Giseh a fost şi rămâne încă sub multe aspecte modul în care au fost construite acestea. Arhitecţii şi inginerii din toate vremurile s-au pasionat să smulgă piramidelor principiile arhitectonice şi metodele de construire ale tehnicienilor egipteni. Interpretările şi explicaţiile la care s-a ajuns în decursul timpului sunt încă departe de a fi adus o lumină completă asupra acestei probleme”. Această „blocare” explicativă este normală atât timp cât încă nu se demonstrează de specialişti modul real în care au fost aduse şi ridicate la înălţimi tot mai mari şi la unghiuri de peste 50 de grade cele cca 2 300 000 de blocuri – în greutate totală de cca şase milioane de tone – care formează pereţii exteriori ai Marii Piramide, blocurile de granit pentru tavanul „camerei regelui” – de câte 40 de tone fiecare – aşezate în mijlocul piramidei la înălţimea de aproximativ 70 de metri, precum şi cele câteva zeci de dale de câte 20 de tone fiecare aduse pentru tavanele marilor camere subterane din apropiere, în care au fost găsite cinci „bărci solare” (prima avea o lungime de 30 de metri şi o lăţime de trei metri, vâslele măsurând cinci metri). Unii autori i-au indus însă în eroare pe cititori prin desene care pentru modul de execuţie a piramidei arătau tragerea manuală cu funii a câte unei sănii din lemn pe care era aşezat fiecare bloc de piatră (de 2,6 tone), pe o rampă lungă de câteva zeci de metri construită din cărămizi de lut (!), având o pantă de numai cca 20 de grade (de exemplu, cartea Marile minuni ale lumii a lui Russell Ash, tradusă la Editura Litera Internaţional). În plus, astfel de cărţi nu au explicat dacă se făceau şi se tot înălţau rampele pe toată lungimea fiecărei laturi de 232,8 metri (227,5 metri) a piramidei şi nici ce se întâmpla când se înălţau pereţii, ceea ce ar fi impus treptat unghiuri de câteva zeci de grade ale pantelor rampelor. Lipsa explicaţiilor realiste este şi mai evidentă pentru blocurile de 40 de tone, care au fost ridicate la peste 70 de metri. În fapt, metoda a fost cu totul alta… şi această „altă metodă” – a „degravitării” – s-a aplicat şi la milioanele de blocuri „mai mici”…

2. Tăbliţele de smarald ale lui Thot Atlantul, Editura Cristal Life, Oradea.

3. F. Gheorghiţă, Strania energie a gândirii, Editura Polirom, Iaşi, 2014.

4. A. Tomas, Nous ne sommes pas les premiers, Editura A. Michel, Paris, 1972.

5. E. von Däniken, Meine Welt in Bildern, Econ Verlag, Düsseldorf.

6. C. Daniel, Orientalia mirabilia, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1976.

7. F. Gheorghiţă, Sufletele, Îngerii şi ce ne ascunde Ştiinţa, Editura Polirom, Iaşi, 2017.

8. Deşi în ţările avansate s-au evidenţiat cercetători „nonconformişti” competenţi care au publicat studii şi cărţi bine documentate ce demonstrează necesitatea de a recunoaşte alte realităţi istorice, se continuă cu desconsiderarea lor „oficială”. Unul dintre exemplele clare de acest fel este şi cel al autorului rus N.F. Jirov, care în urmă cu peste cinci decenii a publicat bine documentata carte Atlantida (tradusă la Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1967). În aceasta, a specificat „adevăruri” care „au deranjat” evident schema veche, „speranţele” autorului nefiind luate în seamă nici până în prezent: „Stabilirea existenţei reale în trecut a Atlantidei ca obiect geologic-geografic din vremurile formării lui Homo sapiens ar determina, neîndoielnic, o revoluţie în concepţiile actuale asupra evoluţiei şi a răspândirii oamenilor. Întreaga istorie antică ar apărea într-o cu totul altă lumină şi ar sfărâma unele canoane şi dogme devenite tradiţionale… Credem că în prezent atlantologia ştiinţifică este pe cale de a se debarasa de zgura pseudoatlantologică şi că s-au acumulat suficiente materiale care o îndreptăţesc să fie considerată o tânără disciplină ştiinţifică” (s.n.).