Sylvain Tesson, Berezina

© Editions Paulsen, 2015

Published by arrangement with Agence littéraire Astier-Pécher

All rights reserved

© 2020 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8170-9

ISBN PDF: 978-973-46-8171-6

ISBN print: 978-973-46-8034-4

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Matveychuk Anatoliy/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cu câteva zile înainte de plecare

Moscova, noiembrie

Târgul de Carte de la Moscova a fost un succes. De ce numiseră organizatorii „dezbatere – masă rotundă” acea reuniune de persoane, toate de acord între ele, în jurul unei mese pătrate? Şedeam lângă Maylis de Kerangal şi eram foarte intimidat de frumuseţea autoarei romanului Tangente vers l’est. Îşi declara iubirea faţă de Rusia în mod nuanţat. Mă văduvea de tot ce-aş fi vrut să exprim eu. Avea ochii foarte depărtaţi, semn al oamenilor superiori. Vorbea despre călătoria ei cu Transsiberianul. Aş fi vrut să fiu în tren împreună cu ea, să-i servesc ceaiul, să-i duc bagajele, să-i citesc Boris Godunov seara ca s-o adorm.

Eu şi Gras doream să convingem publicul de necesitatea de a repeta itinerarul retragerii lui Napoleon din Rusia. Înmărmuriţi de emoţie din cauza lui Maylis, deloc siguri de povestea noastră, pasam mingea de la unul la celălalt. Cred că arătam ca Bouvard şi Pécuchet.

— Poate că Napoleon a fost un monstru sângeros… încep.

— …dar să recunoaştem că administraţia noastră, cadastrul, dreptul nostru… continuă Gras.

— …îi datorează totul, susţin eu cu tărie.

— În Franţa nu există zi în care să nu ne mişcăm în cadrul regulilor ieşite din creierul lui, zice Gras.

— Era nebun? zic. Geniu? Profet insular căruia spectacolul diviziunii în clanuri din Corsica îi insuflase dorinţe de unitate…

— …şi chiar de fuziune între Orient şi Occident? zice Gras.

— Dar nu asta e problema aventurii noastre…

— …nu, ceea ce vrem noi… continuă Gras.

— …este să omagiem memoria a sute de mii de soldaţi nefericiţi, victime fiindcă şi-au urmat comandantul, findcă au crezut că un popor… zic.

— …putea să scrie un roman colectiv cu sângele fiecăruia…

— …şi să se convingă singur ce înseamnă gloria…

— …şi să se contopească cu sufletul lui Napoleon, cum zicea Léon Bloy.

— Ne vom deplasa cu motocicleta în amintirea acelor oameni, zic.

— Nu vom celebra nimic, zice Gras.

— Ne vom mulţumi să repetăm itinerarul Retragerii.

— Cântărind în străfundul nostru…

— …încărcătura de durere…

— …întreaga suferinţă…

— …câtă nefericire a costat un vis de grandoare…

— …şi de câte lacrimi e nevoie pentru reformarea lumii.

— De ce au acceptat oamenii ăia să participe la însoţirea onoarei cu nebunia şi cu moartea? conchide Gras.

— La urma urmelor, nu sunt departe de noi. Două sute de ani e o nimica toată! zic.

Conferinţa s-a terminat. Maylis a fugit. O regăsim pe gazda noastră, o diplomată din reţea, care răspunde de activităţile literare la ambasada Franţei.

Intervenţia ne-a înfierbântat. Ne apropiem de ea.

— Credeţi că discursul nostru i-a făcut pe ruşi să se înfioare? întreb.

— Ţin la Napoleon, nu-i aşa? Vor fi receptivi la călătoria noastră? zice Gras.

Responsabila de răspândirea limbii franceze răspunde:

— V-aţi înregistrat la hotel?

Te obişnuieşti repede să porţi bicorn. Era sfârşitul lunii noiembrie. Eram cincisprezece la masă în Moscova în seara aceea, după conferinţa de la Târgul de Carte. Cincisprezece prieteni, în apartamentul de pe strada Petrovka, sub portretele lui Lenin şi Beria. În sfeşnice erau lumânări slave: se topeau rapid, cu lacrimi translucide. Se vorbea ruseşte, ca la europenii bine-crescuţi. Erau acolo francezi, slavi, un german, un baltic, doi sau trei ucraineni, toţi invitaţi de prietenul nostru Jacques von Polier, astmatic, nobil, rusofil şi businessman. Eu purtam pe cap o reproducere a pălăriei imperiale, cea pe care o găsim în casele de nebuni şi de care hotărâsem să nu mă mai despart în cursul campaniei noastre. Am crezut întotdeauna în virtuţile tichiei. În vremurile străvechi, pălăria îl făcea pe om. Asta e valabil şi astăzi în Orient: te identifici prin ce porţi pe cap. Unul dintre simptomele modernităţii era acela că ne-a făcut să mergem pe stradă cu capul descoperit. Mulţumită bicornului, poate că o misterioasă infiltrare alchimică avea să infuzeze în mine puţin din geniul împăratului…

Bicornul meu era o reproducere a celui purtat de micul corsican. Acea pălărie cu cocardă acoperise mai mult o enigmă decât un om. Împăratul se născuse pe o insulă de granit, plină de castani, fără să ştie că purta în el o energie monstruoasă. Cum devii ceea ce eşti? Aceasta era întrebarea pe care ne-o punea destinul lui Napoleon. Ce înlănţuiri tainice l-au dus pe ofiţerul obscur până la încoronarea de la Notre-Dame din Paris, în anul 1804? Ce forţe oculte l-au propulsat la conducerea unei jumătăţi de milion de războinici, temuţi în întreaga Europă? Ce stea l-a dus la triumf? Ce duh i-a inspirat tehnicile de zeu grec: fulgerul, îndrăzneala, kairos*.

Îşi convinsese oamenii că nimic nu va rezista înaintării lor glorioase. Le oferise piramidele în 1798, Renania în 1805, porţile Madridului în 1808, câmpiile Olandei în 1810. Îngenunchease Anglia în 1802, la Amiens, şi-l constrânsese pe ţarul tuturor ruşilor să joace cum îi cânta, la Tilsit, în 1807. Condusese autoritar administraţia, reformase statul, răsturnase vechile modele de civilizaţie, făurise o legendă cu accente macedonene.

Şi, brusc, visul avea să se năruie din cauza unui marş spre moarte în stepele Rusiei. Anul 1812 a fost un vârtej de umbre al cărui prim capitol avea să se deruleze pe malurile râului Neman şi care avea să se sfârşească trei ani mai târziu între zidurile roase de salpetru ale insulei Sfânta Elena.

Aşadar, beam vinurile lui Von Polier. Dădeam pe gât cabernet de Crimeea, mâncam heringi cu mărar, caltaboş cu afine, castraveţi cornişon dulci. Aveam pe masă mici carafe pline cu acel elixir al uitării – adică al iertării – şi al bucuriei ignobile: votca belarusă, cristalină ca apa din Savoia. Gazda noastră se stabilise la Moscova în urmă cu douăzeci de ani, sătulă de Franţa, de standardizările ei, de mezelarii poujadişti**, de socialiştii fără jenă, de muşcatele în ghivece şi de sensurile giratorii rurale. Franţa, mic paradis populat de oameni care se cred în iad, administrat de moralişti ocupaţi să ţină în frâu locuitorii din parcul omenesc, nu se mai potrivea cu nevoia lui de libertate. Dorise aventură, ceva real. Prefera să negocieze mai curând cu oameni de afaceri cu mutre de brute decât cu baracudele de la HEC*** cărora nu le trecea niciodată prin cap să-i propună o beţie în saună după negocierea contractului. Jacques se simţea mai apropiat de un pescar de pe lacul Ladoga decât de un tip care îi prezenta „un previzional”. Iar în Franţa i se părea că fiecare era preocupat de propriul bilanţ. De atunci îşi plimba prin cotloanele fostei URSS statura înaltă, gesturile generoase şi doi ochi negri şi zvăpăiaţi, dornici să găsească o ocazie de a petrece nopţi albe.

În 2008 cumpărase fabrica de ceasuri Raketa, înfiinţată în secolul al XVII-lea de ţarul Petru cel Mare şi anexată de sovietici cu scopul de a grava legenda URSS. La fiecare eveniment, Biroul Politic ordona realizarea unui ceas. Existau modele în cinstea submariniştilor, a Jocurilor Olimpice din 1980, a primului zbor în spaţiul cosmic al lui Gagarin, a expediţiilor polare. Fabrica fusese abandonată în 1991, după căderea Uniunii Sovietice. Afacerile proaste îl incitau pe Jacques, cauzele pierdute îi cucereau sufletul. Din şase milioane de ceasuri produse în 1990, uzina nu mai fabrica decât 1.000 de ceasuri amărâte în pragul anilor 2000. Angajaţi, cu salarii neplătite de şase luni, erau doar 50 de inşi uitaţi acolo unde pontau cu miile în timpul lui Gorbaciov.

Şi Jacques se spetea să reînvie marca. Îşi punea la bătaie toată energia, tot sufletul. Ruşii, la început ironici, ajunseseră să-l privească cu admiraţie pe acel parizian care nu voia să lase să moară singura fabrică de precizie din acea ţară a aproximaţiei şi care lupta pentru ca pulsul Raketei să bată încă la mâna mujicilor.

Eu şi Gras eram mândri ca nişte tractorişti din Brigada Agricolă nr. 12 decoraţi cu Medalia Muncii: Jacques ne făcuse cadou două ceasuri cu vulturul napoleonian, realizate prin grija lui cu ocazia bicentenarului campaniei din 1812. Pe spate erau reprezentate profilul lui Napoleon şi cel al lui Kutuzov, faţă în faţă, pe câmpul de bătălie de la Borodino. Cu un astfel de ceas puteam să ne năpustim în iarnă şi în noapte fără să ne temem de nimic. Asta dacă lăsam deoparte faptul că rămâneau în urmă, deoarece mecanismele nu erau încă automate, iar noi, copii ai Occidentului, pierduserăm obiceiul de a întoarce ceasurile.

La masă se afla şi Thomas Goisque, prieten de zece ani, fotograf devenit rusofil mai târziu decât noi, dar cu aceeaşi ardoare. Tocmai ni se alăturase. Aterizarea pe aeroportul Şeremetievo, situat la 40 de kilometri de centrul Moscovei, îl demoralizase. Descoperise prin hublou faţa adevărată a iernii ruseşti: un peisaj depresiv. Culorile părăsiseră lumea. Pădurea părea abătută. Cerul era tras la faţă, zăpada avea culoarea cimentului. Peste tot, noroi.

— Băieţi, n-o să putem în veci să circulăm în condiţiile astea, o să ne înecăm, ne spusese el, aşezându-se la masă. Ce poze o să fac?

I s-a dat un ceas, a băut o cărăfioară şi perspectiva dificultăţilor s-a estompat în forul lui interior. Votca e mult mai eficientă decât speranţa. Şi mult mai puţin vulgară. A venit momentul toasturilor. Fiecare se ridica atunci când îi venea rândul, înălţa paharul, zicea ceva, declanşa protestele sau entuziasmul comesenilor. În Rusia, arta toastului a permis dispensarea de psihanaliză. Când poţi să spui în public ce ai pe suflet, n-ai nevoie să consulţi un freudian care stă mut, în timp ce tu eşti întins pe un divan.

— În cinstea Retragerii din Rusia! La Minsk sunt –15°C, nu reuşesc să-mi dau seama dacă vă invidiez sau nu, a zis Jacques.

— În cinstea regelui proletar! am zis.

— În cinstea corsicanului celui rău! a răcnit un prieten moscovit. Mulţumită lui, poporul rus s-a simţit pentru prima oară patriot!

— În cinstea antihristului Bonaparte! a supralicitat prietena lui. Ne-a făcut ruşi! Ne-a făcut să devenim ceea ce suntem!

— În cinstea cazacilor, a şoptit enormul F. cu pumni de Falstaff.

Se născuse în ţarinile din Picardia, dar, împins de acelaşi dezgust ca Von Polier, se exilase pe malurile Donului. Şi a adăugat:

— În cinstea cazacilor inimii mele, a uralelor lor nemaipomenite! În cinstea campaniei lor din 1814 şi copilaşului meu care se află în cer!

Şi pe obrazul lui mare s-a rostogolit o lacrimă, căci un şofer nepriceput îi omorâse fiul de şase ani, cu câţiva ani în urmă, şi F. purta chipul bietului copil tatuat pe antebraţul stâng; l-a privit cu o intensitate dureroasă, iar imaginea micuţului de pe piele a părut să prindă viaţă, poate pentru că un muşchi a tresărit sau poate prin magie. Şi noi l-am privit în tăcere pe acel tată orfan aruncându-şi cele 50 de grame de otravă în fundul gâtului.¹

O prietenă foarte brunetă, ale cărei buze se albăstreau în contact cu merlotul moldovenesc, îl invitase pe fondatorul unei reţele de contestare antiputiniste. Numele lui era Ilia. Cu pielea foarte albă, părea nepotul unei familii obişnuite cu partidele de vânătoare în Sologne, nu cu tipul care va arunca în aer Kremlinul. Fizionomia anarhiştilor ruşi e înşelătoare. Seamănă cu nişte comunianţi, dar ceva – un licăr rasputinian în adâncul ochilor, o frunte prea teşită, barată de şuviţe rebele – trădează agitaţia mentală şi trecerea la acţiune. Priviţi fotografia lui Savinkov, autorul romanului Calul spelb: viaţa nu e probabil foarte liniştită sub craniul acela enorm. Presimţi că bântuie pe-acolo tornadele. Kropotkin, prinţ anarhist, dar genul blajin, nu e nici el mai breaz: o alură de Moş Crăciun, o mutră de fabricant de turtă dulce, şi totuşi însetat să dinamiteze lumea.

În acel an 2012, tineri moscoviţi educaţi stârniseră dezordine în centrul capitalei. Occidentul, foarte fericit să-l destabilizeze pe Vladimir Vladimirovici Putin, le difuzase revendicările şi îi asigurase de susţinerea lui pe acei tineri burghezi conectaţi, pricepuţi la instrumentele de comunicare. De la explozia internetului, o revoluţie cerea tehnici de marketing. Esenţialul nu mai era să iei cu asalt administraţia, să câştigi armata de partea ta şi să-l spânzuri pe guvernator de un cârlig de măcelărie: era de-ajuns să controlezi terenul mediatic, să produci discurs, să alimentezi blogurile şi să pregăteşti tribune pentru guralivii occidentali, oratori remuneraţi a căror venire se obţinea în cazul în care cauza se dovedea a fi de succes pe piaţa idealurilor din UE. Erau necesare un loc de întâlnire (o piaţă urbană mare ar impresiona spiritele), o echipă de twitter-i, o cauză simpatică, semne de raliere, tricouri, o culoare simbolică şi sloganuri foarte tari. Vreţi să schimbaţi lumea? Trebuie să asiguraţi spectacolul!

Ilia era un profesionist al acelor primăveri urbane. Am descoperit un băiat afabil, cu încheieturile mâinilor delicate, cu un creier mare, plin de idei liberale. Nu ştiu ce a crezut despre masa noastră plină de sticle, despre mesenii prăbuşiţi, tipi cu sabretaşe, agitând săbii de epocă, arborând cruci ortodoxe şi însemne ale unor regimente tatuate pe bicepşi, sorbind cu sete vin de Tokaji, zbierând melodii marţiale din timpul Primului Imperiu şi imnuri ale Armatei Roşii, evocând amintirea sergentului Bourgogne, ţinând toasturi în cinstea lui Murat şi scoţând urale pentru cazacii lui Platov.

F. începuse să cânte un cântec al paraşutiştilor. Ilia şi-a dat seama că n-ar fi nimic de postat pe YouTube. Şi a plecat.

A doua zi, la ora opt, ne aflam într-un garaj din spatele gării Iaroslav. Cerul era întunecat, aerul mirosea a gudron rece. Moscova vuia deja ca o maşină monstruoasă de spălat suflete. Noroiul năclăia străzile, cerul, moralul. Automobiliştii se năpusteau spre ambuteiaje. Troienele străjuiau trotuarele. Sub zăpadă se găseau cu siguranţă cadavre de beţivi. Aveau să reapară la venirea primăverii. În Rusia sunt numiţi „ghiocei”, căci anunţă vremea frumoasă cu aceeaşi certitudine ca întoarcerea păsărilor călătoare. Ajunseserăm cu greu în acel loc.

Când am aprins plafoniera unei boxe, am descoperit-o, verde-kaki, pregătită să ne proiecteze într-o groapă belarusă: motocicleta noastră cu ataş. Pentru a denumi acest autovehicul, expresia „motocicletă cu cutie adiacentă” este mai estetică. Aceste maşini sunt o mândrie a industriei sovietice. Ele promit aventura. Nu se ştie niciodată dacă vor demara şi, odată pornite din loc, nimeni nu ştie dacă se vor opri. Sovieticii le-au construit prin anii ’30 după modelul motocicletelor BMW ale armatei germane. Din acel moment aveau să se răspândească pe tot teritoriul Uniunii Sovietice. Imaginea unei Ural conduse de Oleg, mujic cu şapcă, încărcată cu copii în spate şi având în ataş o ţărancă cu basma roşie – Tatiana sau Lena –, plus un bidon cu lapte agăţat de roata de rezervă, este un arhetip jungian al satelor ruseşti. Nici chiar astăzi nu există sat în care să nu se găsească trei sau patru modele ruginind prin bălării. Fabrica Ural continuă să scoată pe porţile ei aceste maşini, neschimbate. Doar ele rezistă modernităţii. Viteza lor maximă este de 80 km/h. Se poate circula cu ele la ţară fără ustensile electronice. Le poate repara oricine cu un patent. Sunt de pe vremea când Omul nu era sclavul electronicii, când siderurgia domnea în simplitatea ei. Ca să le conduci, e nevoie de obişnuinţă, să nu coteşti prea repede la dreapta ca să nu ridici ataşul şi să corectezi permanent devierea spre stânga. Şi mai e nevoie să fii înzestrat cu viaţă interioară, căci motocicleta Ural este lentă şi Rusia e fără sfârşit. De 20 de ani cumpăram aceste maşinării, împins de un amestec de fascinaţie şi masochism. De fapt, mi-ar plăcea să mor la bordul uneia.

Într-un an am adus una de la Kiev, trecând prin sudul Poloniei. Am făcut pană lângă Frankfurt şi am remorcat motocicleta cu o frânghie pe care un măcelar o folosea ca să atârne carcasele în camera frigorifică. Germanii ne priveau cu dispreţ. Căderea Zidului îi trezise teutonului reunificat dispreţul faţă de slav. În Uzbekistan am traversat deşertul Kîzîlkum cu o motocicletă din 1966. Noaptea trebuia să merg cu claxonul apăsat ca să menţin farurile aprinse, din cauza unui scurtcircuit. La Hiva am avut un accident cu o maşină de poliţie şi, cum am îndoit aripa dreaptă a autovehiculului, am fost nevoit să le dau acelor nulităţi galonate cizmele mele, plus o geacă frumoasă de piele. În insula Olhon am vrut să cumpăr una de la un ţăran. Frânele nu-i funcţionau, rezervorul curgea. „Fiecare motocicletă are viaţa ei”, mi-a explicat proprietarul. În Cambodgia, m-am întors în Angkor cu o motocicletă Ural albă, al cărei cadran s-a spart sub poarta de vest, unde veghea Buddha. Am adus una albastră de la Moscova, prin Finlanda, în plină vară: Baltica mirosea a humus, gâştele sălbatice zburau spre sori târzii. La periferia Parisului am ratat un viraj şi am intrat în colţul unei case din piatră. Proprietarul n-a fost sensibil la poezia „fierătaniei” sovietice; îi dărâmasem zidul, dar motocicleta mea n-avea nimic. La Rungis, cu ocazia unui control la sânge, motocicleta mi-a fost confiscată. Nu era în regulă, documentele mele false ruseşti n-au avut niciun efect asupra vameşilor.

În ceea ce-l priveşte, Goisque a traversat cu o motocicletă Ural delta Mekongului şi stepele kîrgîze. Tot cu o Ural din 1966 am făcut împreună turul lacului Baikal, pe gheaţă neacoperită de zăpadă. A fost nevoie să ne obişnuim să mergem pe oglinda îngheţată şi să nu frânăm brusc când suprafaţa cristalină începea să arate a apă-apă. Goisque era pasionat ca şi mine de pilotarea motocicletelor cu ataş ruseşti, datorită impresiei că stai călare şi în acelaşi timp la cârma unui trauler.

Gras nu ştia să conducă. El avea să fie pe post de contragreutate. Îi ofeream locul mortului într-un sicriu de zinc. În insula Baffin îl minţisem când îi jurasem că va putea citi la căldurică. Adevărul e că întoarcerea se anunţa îngrozitoare. Desigur, n-avea să fie coşmarul din 1812, dar ceva mai sportiv decât un picnic în Toscana. Ne-am fixat drapelul în partea din faţă a ataşului. Pe fondul tricolor era scris cu litere aurii:

Garda Imperială

Împăratul francezilor

Regimentului I Cavalerie Uşoară Lăncieri

— Băieţi, nimic n-o să ne oprească motocicleta, nici măcar frânele! am exclamat.

Eram la începutul lunii decembrie. Am hotărât să plecăm a doua zi, adică pe 2 decembrie, ziua încoronării împăratului şi a bătăliei de la Austerlitz. Deoarece motocicleta noastră devenea o navetă ce plutea pe aripile timpului, deoarece urma să intrăm orbeşte în marele joc al memoriei şi al mitului, era mai bine să înmulţim simbolurile, corespondenţele.

Aveam bicornul, aveam data.

Mai rămânea să găsim fantomele.

Ne aşteptau pe marginea drumului.

La un interval de 200 de ani, aveam o întârziere de o lună şi jumătate faţă de Istorie. În ziua de 19 octombrie 1812, Marea Armată părăsea Moscova. Nu mai număra decât 100.000 de oameni. Pentru prima dată, sub bicornul lui negru, împăratul avea îndoieli. Armata se pregătea să escaladeze una dintre culmile suferinţei şi ale ororii pe drumul lung al istoriei oamenilor.

Aşadar, 100.000 de soldaţi. Şi, în urma lor, mii de civili, cai şi furgoane.

Noi aveam să fim cinci. Eu, Gras şi Goisque din partea Franţei. Prietenii noştri ruşi, Vitali şi Vasili, aveau să meargă cu motocicletele lor, vopsite în negru şi alb. Făceau parte dintr-un club de motociclişti sinucigaşi. Se avântau an de an în raiduri fără întoarcere. Trebuiau atunci să facă 500 de kilometri pe zi prin frig şi noroi, spre puncte de popas îngheţate, oraşe care au fost decorul unor războaie cumplite, spălate de lacrimile femeilor, foste capitale ale durerii, cu nume care străpungeau inima: Kursk, Harkov, Kiev. Ei prezentau indiferenţa slavului faţă de condiţiile climatice, insolenţa alpinistului rus în faţa loviturilor cerului. Se botezaseră singuri „uralişti-radicalişti”. Vasili semăna cu un vareg cu părul auriu, unul dintre acei barzi care coborau pe Nipru în secolul al XI-lea ca să vândă ambră baltică turcilor de la Pontul Euxin. Era înalt şi ochii lui vioi nu stăteau locului decât dacă interlocutorul îi expunea o problemă de injecţie într-un carburator. Geniu al mecanicii, inventator, demontase deja zeci de motociclete Ural. Talentul lui de a le monta la loc era oare tot atât de mare ca energia cu care le dezmembra?

Vitali, economist de meserie, întruchipa moscovitul: iute, inteligent, amabil, suplu şi intrigant. La cravată ziua, în atmosfera climatizată a agenţiei sale, dar capabil într-o noapte cu zăpadă să doarmă în mijlocul pădurii, înfăşurat într-o haină de lână. În Rusia, Tolstoi nu era niciodată departe. Modernitatea nu-şi smulsese complet copiii din viaţa în aer liber.

Erau prietenii noştri şi un salut memorial adresat sutelor de mii de morţi ruşi şi francezi li se părea un motiv foarte bun ca să-şi congeleze genunchii timp de 15 zile în neantul iernii. Întârziaseră. Motoarele motocicletelor lor zăceau în ulei.

— N-o să fim gata mâine, a zis Vitali.

— Ce dacă! a răspuns Vasili. Plecaţi înainte, voi trei cu motocicleta voastră, o să vă prindem din urmă la Borodino cu bagajele voastre…

— Vom fi precum cazacii lui Platov care hărţuiau ariergarda lui Ney, a zis Vitali.

— Cazacii hărţuiau, dar n-au câştigat niciodată lupta, am zis.

— Noi o să vă prindem din urmă, o să vedeţi, a răspuns Vasili.

— Atunci, pe mâine, am zis.

* Momentul potrivit pentru a acţiona (n.tr.).

** Adepţii poujadismului, mişcare politică conservatoare creată de Pierre Poujade în anii 1950, care se sprijinea pe micii comercianţi (n.tr.).

*** Şcoala de Înalte Studii Comerciale (Hautes Études Commerciales) din Paris (n.tr.).

1. În Rusia, alcoolul băut este socotit în grame. Un păhărel, 50 g. Un pahar mare, 100 g. O dimineaţă distrusă, 500 g.