F.M. DOSTOIEVSKI

Jucătorul

(din însemnările unui tînăr)

Traducere de Emil Iordache

Editura Polirom

2011

© 2011 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2033-3

ISBN: 978-973-46-1939-9

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Feodor Mihailovici Dostoievski (1821-1881), unul dintre cei mai importanţi şi mai influenţi scriitori ai lumii, s-a născut la Moscova. După moartea mamei, a plecat împreună cu fratele său la Sankt Petersburg pentru a urma cursurile Academiei Tehnice Militare, pe care a absolvit-o cu brio, în ciuda puternicei sale înclinaţii pentru literatură. În 1846, după o serie de încercări literare lipsite de succes, a publicat romanul epistolar Oameni sărmani, atrăgînd imediat atenţia criticilor, care au văzut în el un nou Gogol. I-au urmat la scurt timp microromanele Nopţi albe (1848) şi Netoşka Nezvanova (1849), care i-au confirmat talentul şi i-au adus recunoaşterea literară. A început apoi să scrie masiv, publicînd mai întîi romanul Amintiri din casa morţilor (1861-1862) şi concepînd seria marilor capodopere, în care se înscriu romanele Crimă şi pedeapsă (1866), Idiotul (1868-1869), Demonii (1871-1872), Adolescentul (1875) şi Fraţii Karamazov (1879-1880).

Aleksei Ivanovici, personajul care animă Jucătorul, are un singur păcat: patima pentru jocul de noroc. Prezentul lui este tot ocupat de realitatea verde a mesei de joc sau a ruletei, de calculul probabilistic şi de oftaturile chibiţilor. Rarele momente cînd iubeşte sau scrie despre patima ce-l macină sînt momente de trezie, de contact cu realitatea, clipe fugare cînd îşi analizează existenţa: „Ce-s eu acum? Un zéro. Ce pot fi mîine? Mîine pot învia din morţi şi să încep din nou să trăiesc! Aş putea recăpăta omul din mine, pînă cînd nu s-a pierdut!“. Povestea lui Aleksei Ivanovici este şi povestea lui Dostoievski, el însuşi măcinat de aceeaşi aspiraţie către imprevizibil, de dragostea pentru Appolinaria Suslova (Polina, în Jucătorul), de nehotărîrea permanentă între promisiunile prezentului şi incertitudinile viitorului.

Capitolul I

În sfîrşit, m-am întors după o despărţire de două săptămîni. Sînt de-acum trei zile de cînd ai noştri au ajuns la Ruletenburg. Credeam că mă aşteaptă ca pe Dumnezeu, dar m-am înşelat. Generalul m-a privit extrem de independent, a vorbit cu mine de sus şi m-a expediat la soră-sa. Era clar că făcuseră rost de bani de pe undeva. Mi s-a părut chiar că generalul se jenează puţin să se uite la mine. Maria Filippovna avea o groază de treburi pe cap şi de-abia a stat de vorbă cu mine; totuşi, banii i-a luat, i-a numărat şi a ascultat tot raportul meu. La masa de prînz îi aşteptau pe Mezenţov, pe franţuz şi încă pe un englez: ca de obicei, atunci cînd au bani, pun îndată la cale o sindrofie; ca la Moscova. Văzîndu-mă, Polina Aleksandrovna m-a întrebat de ce am întîrziat atît de mult şi, fără să aştepte răspunsul meu, a plecat cine ştie pe unde. Fireşte, a făcut-o dinadins. Şi totuşi, trebuie să avem o explicaţie. S-au adunat multe.

Mi s-a dat o cameră mică, la etajul al cincilea al hotelului. Aici se ştie că fac parte din suita generalului. După toate semnele, se vede că au izbutit să se facă cunoscuţi. Aici generalul este considerat un demnitar rus nemaipomenit de bogat. Încă înainte de masa de prînz, printre alte comisioane, a apucat să-mi dea o bancnotă de o mie de franci ca s-o schimb. Am schimbat-o la recepţia hotelului. De-acum vom fi priviţi ca nişte milionari, cel puţin o săptămînă întreagă. Am vrut să-i iau pe Mişa şi pe Nadia ca să plec cu ei la plimbare, dar, de pe scară, am fost chemat la general; găsise cu cale să se informeze unde îi duc. Categoric, acest om nu mă poate privi de-a dreptul în ochi; tare ar vrea, dar eu îi răspund cu o privire atît de pătrunzătoare, adică ireverenţioasă, încît el parcă s-ar simţi penibil. Într-un discurs foarte afectat, brodînd frază după frază şi încurcîndu-se în cele din urmă, îmi dădu să înţeleg să mă plimb cu copiii undeva mai departe de cazinou, în parc. În sfîrşit, se supără şi adăugă cît se poate de sever: „Că altfel dumneata i-ai duce în cazinou, la ruletă. Scuză-mă, continuă el, dar ştiu că eşti încă destul de uşuratic şi te cred în stare să joci. În orice caz, deşi nu-s mentorul dumitale, mai ales că nici nu doresc să-mi asum un asemenea rol, am cel puţin dreptul să-mi doresc ca dumneata, ca să zic aşa, să nu mă compromiţi…“

— Păi nici măcar nu am bani, îi răspunsei eu, calm. Ca să mă lefteresc, trebuie să-i am.

— Îi vei primi imediat, îmi răspunse generalul, roşind un pic, după care scotoci în sertarul de la birou, se uită în carnet şi conchise că are să-mi dea cam o sută douăzeci de ruble.

— N-avem cum ne socoti, spune el, trebuie să calculăm în taleri. Dar ia o sută de taleri, ca să fie o sumă rotundă. Restul, desigur, n-o să se piardă.

Luai banii tăcut.

— Dumneata să nu te superi, te rog, de cuvintele mele, eşti atît de supărăcios… Dacă ţi-am făcut această observaţie, înseamnă, ca să zic aşa, că te-am prevenit şi, desigur, am un anumit drept s-o fac…

Înaintea mesei de prînz, întorcîndu-mă cu copiii acasă, am întîlnit o întreagă cavalcadă. Ai noştri mergeau că viziteze nişte ruine. Două caleşti excelente, cai splendizi! Mademoiselle Blanche într-o caleaşcă împreună cu Maria Filippovna şi Polina; franţuzul, englezul şi generalul nostru – călări. Trecătorii se opreau şi se uitau; s-a obţinut efectul scontat; numai că generalul o s-o păţească. Am socotit că, cu cei patru mii de franci pe care i-am adus eu şi adăugînd banii de care făcuseră rost pesemne, au acum şapte sau opt mii de franci; sînt prea puţini pentru m-lle Blanche.

M-lle Blanche stă şi ea în hotelul nostru, împreună cu maică-sa; tot undeva pe-aici locuieşte şi micul nostru franţuz. Servitorii îi spun „m-r le comte“, mama lui m-lle Blanche este numită „m-me la comtesse“; asta-i, poate că într-adevăr sînt comte et comtesse.

Eram sigur că m-r le comte nu mă va recunoaşte cînd ne vom strînge cu toţii la masă. Fireşte, generalul nici nu s-a gîndit să ne facă cunoştinţă sau măcar să mă recomande; iar m-r le comte a fost în Rusia şi îşi dă seama că nu-i cine ştie ce de capul aceluia căruia i se spune outchitel1. De fapt, mă cunoaşte foarte bine. Dar trebuie să recunosc că am venit neinvitat la masă; cred că generalul a uitat să dea dispoziţii, altfel m-ar fi trimis pesemne să mănînc la table d’hôte2. Am apărut din proprie iniţiativă, aşa că generalul m-a privit cu nemulţumire. Preabuna Maria Filippovna mi-a arătat de îndată un loc; dar întîlnirea cu mister Astley m-a salvat şi astfel, fără să vreau, m-am pomenit făcînd parte din anturajul lor.

Pe acest straniu englez l-am întîlnit mai întîi în Prusia, într-un tren, unde am stat faţă în faţă, cînd încercam să-i ajung din urmă pe ai noştri; apoi m-am ciocnit cu el cînd treceam graniţa în Franţa şi, în sfîrşit, în Elveţia; în decursul acestor două săptămîni îl întîlnisem de două ori şi acum, iată, am dat din nou peste el aici, de-acum la Ruletenburg. În viaţa mea n-am întîlnit un om mai timid; e timid pînă la prostie, lucru pe care, desigur, îl ştie şi singur, pentru că nu-i prost deloc. De altminteri, e foarte simpatic şi liniştit. L-am făcut să-şi dea drumul la gură atunci cînd l-am întîlnit pentru prima oară în Prusia. Mi-a spus că în timpul verii fusese la Nordkaap şi că ţinea foarte mult să ajungă la tîrgul din NijniNovgorod. Nu ştiu cum a făcut cunoştinţă cu generalul; mi se pare că e îndrăgostit pînă peste cap de Polina. Cînd aceasta a intrat, el s-a îmbujorat, de ziceai că obrajii îi sînt cuprinşi de vîlvătăi. S-a bucurat foarte mult că m-am aşezat lîngă el la masă şi, mi se pare, crede că-i sînt prieten la toartă.

La masă, tonul l-a dat franţuzul, făcînd-o pe grozavul; le arăta tuturor desconsideraţie şi îşi dădea importanţă. Dar la Moscova, după cîte îmi aduc aminte, cam umbla cu linguşeli. Uneori generalul îndrăznea să-l contrazică, dar numai un pic, ca să nu-şi piardă definitiv ifosele.

Eu, fireşte, eram într-o ciudată dispoziţie sufletească şi încă de pe la jumătatea mesei izbutisem să-mi pun întrebarea obişnuită, din totdeauna: „De ce umblu cu generalul acesta şi de-atîta vreme nu mă las păgubaş de ei?“ Din cînd în cînd, mă uitam la Polina Aleksandrovna; ea nu mă observa nicidecum. Am sfîrşit prin a mă enerva şi m-am hotărît să fiu impertinent.

Am început cu faptul că aşa, din senin, cu voce tare şi fără să fiu întrebat, m-am băgat în discuţia altora. Cel mai mult ţineam să mă cert cu franţuzul. M-am adresat generalului şi deodată, foarte clar şi răspicat, cred că şi întrerupîndu-l, i-am strecurat observaţia că în vara aceea ruşilor le e aproape imposibil să mănînce la table d’hôte. Generalul mi-a aruncat o privire uimită.

— Dacă eşti un ins care te respecţi, mi-am dat eu drumul la gură, neapărat atragi ocări asupra ta şi trebuie să suporţi bobîrnace nemaipomenite. La Paris şi pe Rin, chiar şi în Elveţia, la mesele de pensiune din hoteluri se înghesuie atît de mulţi polonezi şi francezi care îi simpatizează, încît, dacă eşti rus, nu poţi sufla o vorbă.

Astea le-am rostit în franceză. Generalul se uita nedumerit la mine, neştiind dacă să se supere sau numai să se mire că am luat-o razna atît de tare.

— Înseamnă că cineva ţi-a dat undeva o lecţie, spuse franţuzul, vorbindu-mi de sus şi cu dispreţ.

— La Paris, m-am certat mai întîi cu un polonez, îi răspunsei eu, apoi cu un ofiţer francez, care îl susţinea pe polonez. Iar apoi o parte din francezi au trecut de partea mea, cînd le-am povestit cum am vrut să scuip în cafeaua unui monsenior3.

— Să scuipi? mă întrebă generalul cu o nedumerire plină de ifose şi chiar uitîndu-se împrejur. Franţuzul mă privea neîncrezător.

— Chiar aşa, răspunsei eu. Întrucît două zile întregi am fost convins că, pentru a vă rezolva problema, va trebui, poate, să trag o fugă pînă la Roma, m-am dus la cancelaria ambasadei sfîntului părinte de la Paris ca să-mi vizez paşaportul. Acolo m-a primit un abate de vreo cincizeci de ani, uscat şi cu o expresie glacială pe faţă, şi, după ce m-a ascultat respectuos, dar extrem de rece, m-a rugat să aştept. Cu toate că mă grăbeam, m-am aşezat, desigur, ca să aştept, am scos Opinion nationale şi am început să citesc nişte ocări groaznice la adresa Rusiei. Între timp, am auzit că prin camera de alături cineva s-a dus la monsenior; l-am văzut pe abatele meu făcînd o plecăciune. I-am adresat aceeaşi rugăminte; cu şi mai multă răceală, m-a rugat să aştept. Puţin mai tîrziu a mai intrat un necunoscut, cred că era austriac, care avea treabă; abatele l-a ascultat şi l-a condus imediat la etaj. Atunci m-am enervat foarte tare; m-am ridicat, m-am dus la abate şi i-am spus răspicat că, de vreme ce monseniorul primeşte, ar putea termina şi cu mine. Brusc, abatele s-a tras îndărăt cu o uimire extraordinară. Pur şi simplu nu înţelegea cum de îndrăzneşte un rus de tot nimicul să se compare cu oaspeţii monseniorului. Cu tonul cel mai neobrăzat, parcă bucurîndu-se că mă poate jigni, m-a măsurat din cap pînă în picioare şi a strigat: „Doar nu vă imaginaţi că monseniorul o să renunţe la cafeaua sa de dragul dumneavoastră?“ Atunci am strigat şi eu mai tare decît el: „Atunci să ştiţi că aş scuipa în cafeaua monseniorului dumneavoastră! Dacă nu terminaţi chiar în clipa asta cu paşaportul meu, mă duc eu la el“.

„Cum? În timp ce-l are pe cardinal în cabinet?“ a strigat abatele şi, îndepărtîndu-se cu groază de mine, s-a repezit la uşă şi şi-a încrucişat mîinile, arătînd că mai degrabă moare decît să mă lase să trec.

Atunci i-am răspuns că-s eretic şi barbar, „que je suis hérétique et barbare“, şi că mă doare în cot de toţi arhiepiscopii, cardinalii şi monseniorii, şi de tot neamul lor. Pe scurt, i-am arătat că nu renunţ. Abatele m-a privit cu o ură nemărginită, apoi mi-a smuls paşaportul şi l-a dus la etaj. Peste un minut era vizat. Iată-l, nu doriţi să vă uitaţi? Am scos paşaportul şi le-am arătat viza romană.

— Totuşi, asta-i o… dădu generalul să înceapă.

— Te-a salvat faptul că te-ai declarat barbar şi eretic, zise franţuzul rîzînd. „Cela n’était pas si bête“4.

— Atunci să-i lăsăm să se poarte aşa cu ruşii noştri? Stau aici, nu îndrăznesc să zică nici pîs şi chiar ar fi gata să se dezică de faptul că sînt ruşi. În tot cazul, la Paris, la hotelul meu, au început să fie mai atenţi cu mine după ce le-am povestit tuturor lupta mea cu abatele. Un pan polonez grăsan, insul cel mai ostil mie la table d’hôte, a lăsat pliscul mic. Francezii au suportat chiar şi povestirea mea despre un ins pe care l-am văzut acum doi ani, în care, în opt sute doisprezece, un soldat francez dintr-un regiment de vînători a tras numai ca să-şi descarce arma. Pe atunci omul era un copil de zece ani şi familia lui nu reuşise să plece din Moscova.

— Asta nu se poate, zise franţuzul începînd să fiarbă de furie, un soldat francez n-ar trage într-un copil!

— Şi totuşi aşa s-a întîmplat, îi replicai eu. Mi-a povestit un căpitan în retragere, demn de toată stima, şi eu i-am văzut cu ochii mei cicatricea lăsată de glonţ pe obraz.

Franţuzul începu să vorbească mult şi repede. Generalul se apucă să-l susţină, dar eu i-am recomandat să citească măcar, de pildă, Însemnările generalului Perovski, care, în opt sute doisprezece, a fost prizonier la francezi. În cele din urmă, Maria Filippovna a început să povestească ceva ca să întrerupă discuţia. Generalul era foarte nemulţumit de mine, pentru că eu şi franţuzul aproape că începusem să strigăm unul la altul. Dar se pare că lui mister Astley cearta mea cu francezul îi plăcuse foarte mult; ridicîndu-se de la masă, îmi propuse să beau cu el un pahar de vin. Seara, cum era de aşteptat, am reuşit să discut un sfert de ceas cu Polina Aleksandrovna. Convorbirea noastră a avut loc în timpul plimbării. Toţi s-au dus în parc, la cazinou. Polina s-a aşezat pe banca din dreptul havuzului, iar pe Nadenka a lăsat-o să se joace în apropiere cu copiii. I-am dat şi eu drumul lui Mişa să se joace la fîntîna arteziană şi, în sfîrşit, am rămas singuri.

La început, fireşte, am vorbit de afaceri. Polina s-a supărat pur şi simplu cînd i-am dat numai şapte sute de guldeni. Era sigură că, amanetîndu-i briliantele la Paris, îi voi aduce cel puţin două mii de guldeni sau chiar mai mulţi.

— Am neapărat nevoie de bani, spuse ea, şi trebuie să fac rost. Altfel s-a zis cu mine.

Am început s-o descos ce s-a întîmplat în lipsa mea.

— Nu s-a întîmplat nimic, doar că s-au primit de la Petersburg două veşti: mai întîi că bunica se simte foarte rău, iar peste două zile, cum că, se pare, a murit. Vestea e de la Timofei Petrovici, adăugă Polina, şi el e un om precis în ceea ce face. Aşteptăm ultima veste, definitivă.

— Deci, toţi stau aici în aşteptare? întrebai eu.

— Fireşte: toţi şi totul; de o jumătate de an numai asta le-a fost speranţa.

— Şi dumneata speri? întrebai eu.

— Păi eu nu le sînt rudă, nu-s decît fiica vitregă a generalului. Dar ştiu precis că bătrîna îşi va aminti de mine în testament.

— Mi se pare că ai să te alegi cu bani foarte mulţi, spusei eu afirmativ.

— Da, a ţinut mult la mine; dar de ce dumitale ţi se pare aşa?

— Spune-mi, îi răspunsei cu o întrebare, marchizul nostru, pare-mi-se, e şi el iniţiat în toate secretele de familie?

— Dar pe dumneata de ce te interesează asta? mă întrebă Polina, privindu-mă cu asprime şi răceală.

— Ştiu eu de ce. Dacă nu mă înşel, generalul a apucat să împrumute bani de la el.

— Presupunerea dumitale este foarte exactă.

— Dar i-ar fi dat bani dacă nu ar fi ştiut de bunicuţa? Cred că ai observat la masă că, de vreo trei ori, vorbind de bunica, o numeau bunicuţă: „la baboulinka“5. Ce relaţii strînse şi chiar prieteneşti!

— Da, ai dreptate. De îndată ce-o să afle că mă aleg şi eu cu ceva prin testament, o să mă ceară de soţie. Asta voiai să ştii, nu-i aşa?

— De-abia are de gînd să te ceară de soţie? Credeam că te-a cerut de mult!

— Ştii foarte bine că nu! spuse Polina cu ciudă. Unde l-ai întîlnit pe englezul ăsta? adăugă ea după cîteva clipe de tăcere.

— Eram sigur că o să întrebi chiar acum de el.

I-am povestit fostele mele întîlniri pe drum cu mister Astley. „E timid şi se îndrăgosteşte uşor şi, desigur, e îndrăgostit de dumneata, nu?“

— Da, e îndrăgostit de mine, îmi răspunse Polina.

— Şi, fireşte, e de zece ori mai bogat decît francezul. Ce zici, francezul are într-adevăr ceva? Nu e loc de îndoială?

— Nu e loc. Are un château6. Încă de ieri generalul mi-a vorbit de asta ca despre ceva sigur. Ei, îţi ajunge?

— În locul dumitale, m-aş mărita neapărat cu englezul.

— De ce? întrebă Polina.

— Francezul e mai frumos, dar mai mîrşav. Iar englezul, pe lîngă faptul că-i cinstit, mai e şi de zece ori mai bogat, i-o trîntii eu.

— Da, însă francezul e marchiz şi mai deştept, îmi răspunse ea cît se poate de liniştită.

— Aşa să fie? continuai pe acelaşi ton.

— Chiar aşa.

Polinei nu-i plăceau deloc întrebările mele şi vedeam că voia să mă enerveze cu tonul şi cu absurditatea răspunsului; asta i-am spus-o pe loc.

— Da, într-adevăr mă distrează să văd cum turbezi. Fie şi numai pentru că-ţi permit să-mi pui asemenea întrebări şi să-ţi dai cu presupusul, trebuie să plăteşti.

— Mă consider într-adevăr în drept să-ţi pun orice întrebări, îi răspunsei eu calm, şi asta pentru că-s gata să plătesc oricum pentru ele şi pentru că nu mai pun acum nici un preţ pe viaţa mea.

Polina izbucni în rîs:

— Ultima dată, la Schlangenberg, mi-ai spus că, la primul meu cuvînt, eşti gata să te arunci cu capul în jos, iar acolo, mi se pare, sînt aproape o mie de picioare înălţime. Voi rosti cîndva cuvîntul ăsta numai ca să văd cum o să plăteşti şi să fii sigur că n-am să mă pierd cu firea. Te urăsc tocmai fiindcă ţi-am permis multe şi te urăsc şi mai mult pentru că am nevoie de dumneata. Dar, atîta timp cît am nevoie de dumneata, trebuie să te cruţ.

Polina se ridică. Vorbea cu iritare. În ultimul timp, vorbind cu mine, întotdeauna termina discuţiile cu răutate şi iritare, cu ură adevărată.

— Îmi dai voie să te întreb ce hram poartă mademoiselle Blanche? întrebai eu, nedorind să mă retrag fără explicaţii.

— Ştii şi singur ce hram poartă mademoiselle Blanche. De atunci nu s-a mai adăugat nimic. Mademoiselle Blanche va fi cu siguranţă soţia generalului – fireşte, dacă se va confirma ştirea cu privire la decesul bunicii, pentru că şi mademoiselle Blanche, şi mama ei, şi acest cousin-marchiz, care îi e văr de-al doilea, ştiu cu toţii foarte bine că sîntem ruinaţi.

— Dar generalul e îndrăgostit iremediabil?

— Acum nu despre asta-i vorba. Ascultă şi ţine minte: ia aceşti bani, şapte sute de florini, şi du-te să joci, cîştigă-mi la ruletă cît poţi de mult; acum am neapărat nevoie de bani.

Spunînd asta, Polina o strigă pe Nadenka şi porni spre cazinou, unde se alătură întregului nostru anturaj. Eu am cotit la stînga pe prima alee întîlnită în cale, cugetînd şi mirîndu-mă. Parcă mă lovise ceva în cap după porunca de a merge la ruletă. Ciudat lucru: aveam la ce mă gîndi, dar mă cufundasem cu totul în analiza sentimentelor mele pentru Polina. Ce-i drept, în cursul acestor două săptămîni de absenţă îmi fusese mai uşor decît acum, în ziua întoarcerii, deşi pe drum îmi fusese un dor nebun, mă zbuciumasem ca un bezmetic şi chiar o văzusem clipă de clipă în vis. Odată (asta s-a întîmplat în Elveţia), aţipind în tren, cred că am început să vorbesc cu voce tare cu Polina, făcîndu-i să rîdă pe toţi pasagerii din compartiment. Şi acum mi-am pus încă o dată întrebarea: oare o iubesc? Şi încă o dată n-am fost în stare să răspund, adică, mai bine zis, încă o dată, a suta oară, mi-am dat răspunsul că o urăsc. Da, iarăşi o detest. Au existat momente (şi de fiecare dată tocmai la sfîrşitul discuţiilor noastre) cînd mi-aş fi dat o jumătate din viaţă ca să o sugrum! Jur că, dacă ar fi posibil să înfig încet în ea un cuţit ascuţit, cred că aş pune cu plăcere mîna pe el. Şi totuşi, jur pe tot ce am mai sfînt că, dacă pe Schlangenberg, un point la modă, ea mi-ar fi spus într-adevăr: „aruncă-te în jos“, eu m-aş fi aruncat imediat şi chiar aş fi făcut-o cu plăcere. Asta o ştiam. Într-un fel sau altul, totul ar trebui să se rezolve. Toate acestea ea le pricepe nemaipomenit de bine şi gîndul că eu, cît se poate de precis şi de clar, îmi dau seama că-mi este cu desăvîrşire inaccesibilă, că fanteziile mele sînt absolut imposibile – acest gînd, sînt sigur de asta, îi face o plăcere imensă; altfel, precaută şi inteligentă fiind, ar putea să se poarte cu mine într-un fel atît de intim şi de sincer? Mi se pare că pînă acum s-a uitat la mine ca împărăteasa aceea din vechime, care a început să se dezbrace în faţa sclavului ei, pe care nu-l considera om. De multe ori Polina nu m-a considerat om…

Totuşi aveam de făcut un serviciu – să cîştig neapărat la ruletă. N-aveam timp să cuget: de ce şi cît de repede trebuie să cîştig şi ce noi planuri se înfiripaseră în acest cap mereu calculat? În plus, în aceste două săptămîni, se adăugaseră pesemne o mulţime de fapte noi, de care eu încă nu aveam habar. Trebuia să ghicesc totul, să descifrez totul şi asta cît mai repede. Însă deocamdată nu aveam timp: trebuia să mă duc la ruletă.

1 Învăţător, preceptor (rus. în transcriere franceză).

2 Pensiune (fr.).

3 Titlul purtat, în Franţa, de episcopii catolici.

4 N-a fost o prostie chiar atît de mare (fr.).

5 Bunicuţa (rus. în transcriere franceză).

6 Castel (fr.).