Theodor Mommsen

Istoria romană

Ediţia a II-a revăzută

Traducere de Joachim Benno Nikolaus

Studiu introductiv de Zoe Petre

POLIROM
2009

© 2009 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2320-4

ISBN print: 978-973-46-0997-0

Redactor: Emanuel Grosu
Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Studiu introductiv

În 1902, Academia Suedeză conferea Premiul Nobel pentru literatură pentru prima dată unui autor german. Tot pentru prima – şi, cel puţin pînă azi, ultima – dată, conferea acest premiu unui istoric, şi anume lui Theodor Mommsen, pe care îl preferase dintr-o listă ilustră unde strălucea pînă şi numele lui Lev Tolstoi. Opera care se bucura de această excepţională distincţie era Istoria romană, pe care Editura Polirom o readuce astăzi în atenţia publicului românesc.

Paradoxul acestui destin unic al unei lucrări de severă cercetare şi critică istorică, aflat totuşi în atenţia atîtor nespecialişti, este unul cel puţin dublu. Pe de-o parte, autorul ei nu şi-a dorit cu tot dinadinsul să o publice – a redactat-o doar la cererea editorului său şi nu a completat-o niciodată: după primele trei volume, care tratează istoria Cetăţii Eterne de la origini pînă la sfîrşitul Republicii, Mommsen a publicat volumul al V-lea, referitor la provinciile imperiului, lăsînd – deliberat sau nu – o lacună majoră în locul a ceea ce ar fi trebuit să fie istoria Imperiului sau măcar cea a Principatului. Voi reveni. Pe de altă parte, Mommsen a fost considerat încă din timpul vieţii paradigma absolută a istoricului Antichităţii – sub multe aspecte a rămas astfel pînă astăzi. Arnold J. Toynbee¹ scria: „Asupra oricărui punct din istoria Romei am zăbovi, putem fi sau nu de acord cu Mommsen, cu riscurile de rigoare; în ambele cazuri însă, cercetarea lui va fi temeiul propriei noastre cercetări; punctul acela va fi unul pe care el, înaintea oricui, l-a intuit şi l-a formulat şi ne vom da seama că, dacă Mommsen n-ar fi fost cel dintîi pe teren, problema în discuţie ar fi putut rămîne pînă azi în afara orizontului nostru”. Cu toate acestea, în faimosul, azi, Codicil la testamentul său, devenit public abia după patru decenii de la moartea savantului, dar redactat în anii în care acesta publica ultimul volum al Istoriei Imperiului Roman, Mommsen – unul dintre monştrii sacri ai istoriografiei din toate timpurile – cerea familiei să nu încurajeze în nici un fel publicarea vreunei biografii dedicate lui, motivînd această interdicţie astfel: „În ciuda succesului aparent, viaţa mea nu s-a împlinit. Împrejurări exterioare m-au situat printre istorici şi clasicişti, deşi formaţia mea, ca şi, presupun, înzestrările mele nu erau suficiente pentru aceste două discipline. Sentimentul dureros de inadecvare, de a părea mai mult decît am fost în realitate, nu m-a părăsit nicicînd în cursul vieţii, şi el nu poate fi nici mascat, nici pus în lumină într-o biografie”².

În pofida acestei amare autocritici, nu există domeniu al cercetării referitoare la Roma şi la imperiul acesteia care să nu fi fost influenţat de intervenţia lui Mommsen, în aşa măsură încît, de un secol încoace, aproape nimeni nu-şi mai aminteşte ce însemna istoria romană înainte ca Mommsen să o fi ilustrat în uriaşa sa operă. E inutil să adaug că, după ce a fost depăşită data (1933) pînă la care documentele referitoare la viaţa lui Mommsen au stat închise în arhiva familiei – de unde o parte s-au şi pierdut –, interdicţia testamentară nu a mai fost respectată. Biografii lui Mommsen, în frunte cu Lothar Wickert, care i-a consacrat nu mai puţin de patru tomuri (mai degrabă pedante decît pasionante, în ciuda faptului că biografia eroului pe care îl evocă este, înainte de toate, încărcată de pasiune)³, şi-au multiplicat strădaniile în a reconstitui o viaţă închinată – cu o dîrzenie rar întîlnită chiar în epoca sa, care rămîne singulară prin excelenţa academică a multor savanţi, dar şi cu o resemnare imposibil de ghicit dacă n-ar fi propria-i mărturie – cercetării trecutului Romei.

Amintesc aici doar cîteva repere biografice legate direct de formarea intelectuală şi de cariera ştiinţifică a autorului Istoriei romane. Theodor Mommsen s-a născut la Garding, un orăşel din vecinătatea Altonei, în Ducatul de Schleswig (aparţinînd pe atunci Regatului Danez), la 30 noiembrie 1817, în familia unui pastor mai degrabă modest, dar cultivat. A învăţat mai întîi acasă cu părintele său, apoi la liceul din Altona, unde a studiat intens latina şi greaca, teologia, filozofia, retorica, limba şi literatura germană, daneza, franceza, istoria, matematica şi fizica. În 1838, devine student al Facultăţii de Drept de la Universitatea din Kiel. Deşi era o mică universitate de provincie, avea totuşi cîţiva profesori străluciţi care l-au influenţat decisiv pe tînărul Mommsen; între aceştia se numără Burchardi, elev şi continuator al marelui romanist Savigny, şi mai ales tînărul profesor Otto Jahn, cu care Mommsen va rămîne prieten pînă la sfîrşitul vieţii. Jahn era filolog, elev al lui August Boeckh, întemeietorul epigrafiei ştiinţifice şi editorul primului corpus modern de inscripţii greceşti. În acest context intelectual, cariera lui Mommsen s-a orientat în mod decisiv către dreptul roman, pe care însă a înţeles că nu-l poate cerceta şi explica fără o cunoaştere aprofundată a societăţii care l-a elaborat şi a evoluţiei ei în timp.

Tot în studenţie se împrieteneşte şi cu poetul Theodor Storm; împreună cu acesta şi cu fratele său, Tycho Mommsen, publică, în 1834, volumul de poezii Liederbuch dreier Freunde. În acelaşi an apare şi teza sa de doctorat⁴. Tot împreună cu Storm plănuia alcătuirea unei culegeri de folclor literar şi de basme din ţinuturile natale, după modelul fraţilor Grimm, pentru a dovedi apartenenţa ducatelor de Schleswig şi Holstein la cultura germană şi pentru a legitima astfel sentimentul naţional fervent împărtăşit de o întreagă generaţie de intelectuali care agitau conştiinţele în favoarea alipirii celor două ducate la Prusia.

La încheierea studiilor, Mommsen obţine o bursă consistentă din partea statului danez, al cărui supus rebel era, şi petrece trei ani de intense studii savante în Franţa şi mai ales în Italia, pe lîngă Institutul Arheologic German de la Roma, faimosul Germanico, inaugurat în 1829 şi devenit curînd locul ideal al studiilor consacrate Antichităţii. Format în tradiţia lui Savigny şi Boeckh, care dezvoltaseră o nouă concepţie referitoare la valoarea inscripţiilor antice pentru istoria greco-romană, Mommsen plănuia iniţial să realizeze în Italia o culegere de inscripţii privitoare la istoria dreptului roman, dar foarte repede a ajuns la un proiect mult mai vast, anume acela de a publica un corpus complet al inscripţiilor latine cunoscute pînă atunci.

În cel puţin două sensuri, această decizie reprezintă un moment de răscruce în biografia intelectuală a savantului. Pe de-o parte, ea semnifică momentul în care Mommsen, care va continua să consacre o bună parte a cercetărilor sale dreptului roman, decide să-şi extindă investigaţiile şi sfera de cercetare la întreaga istorie a Romei şi a imperiului edificat de aceasta. Fără această decizie – cu siguranţă izvorîtă din conştiinţa acută a interdependenţei tuturor componentelor şi proceselor istorice pe care le codifică legislaţia, dar şi din insatisfacţia crescîndă faţă de opera predecesorilor săi, inclusiv a celor mai iluştri dintre ei, cum era marele Niebuhr (pe care nu s-a sfiit să-l critice cu asprime) –, Istoria romană nu ar fi fost concepută niciodată de Mommsen. Pe de altă parte, a doua ruptură majoră faţă de tradiţia care l-a precedat a fost organizarea şi instituţionalizarea cercetărilor de echipă. Astăzi, cînd atîtea institute, centre de cercetare, catedre şi academii publică atît de frecvent rezultatele unor cercetări colective (dicţionare, corpora de documente etc.), această idee ne e atît de familiară, încît nu mai avem reprezentarea revoluţiei intelectuale şi academice pe care Mommsen a declanşat-o în acest fel. Dar la jumătatea secolului al XIX-lea aproape că nu exista, mai ales în domeniul ştiinţelor umaniste, alt model în afara travaliului solitar, aşa încît eventuala glorie care ar fi încununat reuşita nu era împărţită cu nimeni. Or, Mommsen, confruntat cu multitudinea problemelor pe care le ridicau atît de necesara culegere şi editarea critică a documentelor epigrafice, pe care progresul fulgurant al arheologiei secolului al XIX-lea le sporea atunci în progresie geometrică, imaginează o instituţionalizare a ştiinţelor şi o ierarhie a echipelor de lucru care inaugurează un nou model al cunoaşterii şi al progresului acesteia. Patru decenii mai tîrziu, în 1890, cînd marea operă a editărilor colective îşi arătase din plin roadele, în discursul ţinut cu ocazia primirii lui Adolf Harnack în Academia Prusacă, Mommsen avea să formuleze conceptul echipelor de cercetare pe care îl aproxima încă din anii de formare italiană: „Asemenea marelui stat modern (der Großstaat), asemenea marii industrii moderne (die Großindustrie), tot astfel şi marea ştiinţă modernă (die Großwissenschaft), realizată de mulţi, dar condusă de o singură minte directoare, este un element necesar al dezvoltării culturii noastre”.

Pînă la punerea efectivă în operă a acestei Großwissenschaft, Mommsen elaborează şi publică neobosit opere personale, adună texte epigrafice, nu doar cu caracter juridic, ci şi inscripţii care atestă dialectele înrudite cu latina, alcătuieşte cataloage ale monedelor antice, afirmîndu-se tot mai mult, el însuşi, ca un adevărat institut de cercetări istorice. Tot în aceşti ani, se împrieteneşte cu mari erudiţi ai Italiei din acea vreme, cum au fost Bartolomeo Borghesi, epigrafist şi numismat de renume, sau Giovanni Battista de Rossi, care cerceta atunci catacombele Romei şi vechile inscripţii creştine. Dintre cele peste 80 de titluri elaborate şi publicate doar în aceşti trei ani ai studiilor italiene se distinge culegerea de inscripţii descoperite în, pe atunci, Regatul Neapolelui, un corpus regional care avea să servească drept model pentru marele proiect al unui Corpus Inscriptionum Latinarum. Profunda cunoaştere a surselor foarte variate pe care se poate întemeia studiul istoriei şi atenţia – neobişnuită pînă la el – pe care o acorda surselor non-literare, dar şi capacitatea singulară de a asocia şi corela informaţii extrem de disparate pentru a înţelege în profunzime procesele istorice şi de a vedea, prin prisma acestor fragmente, tabloul întregului au fost, fără nici o îndoială, fundamentul contribuţiei mommseniene la dezvoltarea ştiinţelor care îşi propuseseră cercetarea Antichităţii.

Întors acasă în 1847, lucrează o vreme ca jurnalist la Schleswig-Holsteinische Zeitung – o activitate pe care n-o va părăsi definitiv nici în anii săi de glorie, cînd nu înceta să scrie şi să publice, zi de zi, vreme de decenii, editoriale, adesea incendiare, în marile ziare liberale ale vremii. De altfel, anii 1847 şi 1848 sînt dominaţi de febra politicului, de aspiraţii revoluţionare şi de acţiuni publice care atestă ferventul naţionalism german şi viziunea liberală foarte decisă, chiar dacă nu radicală, favorabilă unei monarhii constituţionale. Devenit profesor extraordinarius de drept roman la Universitatea din Leipzig, îl regăseşte acolo pe prietenul Otto Jahn şi se apropie de alţi liberali entuziaşti, ca Moritz Haupt sau Karl Reimer – editorul care îi va deveni socru şi căruia i se datorează ideea redactării Istoriei romane. Într-adevăr, entuziasmat de o prelegere înflăcărată a lui Mommsen despre Tiberius Gracchus, tribunul plebei care a încercat să revoluţioneze instituţiile Romei republicane, Reimer îi oferă lui Mommsen ocazia de a publica o lucrare, oricît de amplă, despre istoria Romei, de la origini pînă la prăbuşirea imperiului: o istorie îmbogăţită cu noile documente şi mai ales cu noile concepte pe care Mommsen le dezvolta în lecţiile sale.

Primul volum, consacrat epocii de început a Romei, va fi încheiat însă în exil, la Zürich, în Elveţia, căci, între timp, în februarie 1848, Mommsen, Jahn şi Haupt participaseră activ la evenimentele revoluţionare din acest an, fuseseră arestaţi şi, cu toate că evitaseră condamnarea, fuseseră daţi afară de la Universitate fiindcă purtarea lor stîrnea scandal şi dădea un prost exemplu tineretului studios.

Mommsen este invitat ca profesor la Zürich, dar nu se adaptează mediului intelectual de aici. De altfel, cei mai severi şi mai critici comentatori ai operei sale, de atunci şi din anii care au urmat, erau profesori la aceeaşi universitate: Bachofen, care va deveni celebru ca autor al faimoasei teze despre matriarhat, Das Mutterrecht, Nietzsche, prietenul de atunci al lui Richard Wagner, şi el rezident în Elveţia (şi pe care Mommsen l-a detestat toată viaţa), care pregătea revoluţionara Naşterea tragediei, sau Burkhardt, istoricul atît de cunoscut al civilizaţiilor, priveau cu suspiciune viziunea lui Mommsen asupra Romei şi legilor ei. O considerau modernizatoare, excesiv de raţionalizantă şi seculară, în vreme ce, din punctul lor de vedere, reminiscenţele unui mod arhaic de organizare socială şi de gîndire meritau să fie prioritar relevate, iar legislaţia romană trebuia să fie înţeleasă în esenţa ei ca o legislaţie sacră, formulată în termeni teologici. Atmosfera nu foarte amicală de la universitatea elveţiană se adăuga impacienţei cu care Mommsen suporta amînarea marilor sale proiecte de Großwissenschaft, pe care le considera posibile doar sub auspiciile Academiei din Berlin. De aceea, în 1852 acceptă cu bucurie o catedră la Breslau şi, după alţi patru ani, o poziţie de ordinarius (profesor titular) la Universitatea din Berlin, unde rămîne vreme de 45 de ani, pînă la moartea survenită la 1 noiembrie 1903, mai întîi la Facultatea de Drept, apoi la cea de Filozofie şi Litere.

În paralel, desfăşoară o intensă activitate politică, în calitate de publicist, dar şi de fondator, apoi de parlamentar al Partidului Progresist German (Deutsche Fortschrittspartei) de orientare liberală. În 1870, după o recenzie demolatoare a lui Mommsen⁵, Bachofen se va îndrepta explicit împotriva acestuia ca încarnare, împreună cu Ranke, a „Prusiei lui Bismarck”. Această caracterizare e greu de acceptat ad litteram pentru Mommsen, aflat ani de zile într-un disidiu făţiş, constant şi, nu o dată, violent cu Bismarck, pe care îl considera principalul vinovat de deficitul democratic al Prusiei wilhelmine, în aşa măsură încît „Cancelarul de Fier” îl va da în judecată pentru calomnie. La procesul intentat de Bismarck, Mommsen se apără singur cu strălucire, este achitat triumfal, dar renunţă la cariera politică activă şi se retrage în cercetare şi jurnalism de opinie, rămînînd la fel de critic faţă de Prusia contemporană pînă şi în testamentul său, unde scria: „Nu am avut niciodată o funcţie politică şi influenţă politică, dar nici nu am năzuit să le deţin⁶. Însă în eul meu cel mai profund – şi cred că în ceea ce era mai bun în mine –, am fost întodeauna un animal politicum şi am dorit să fiu un cetăţean. Asta nu e cu putinţă în naţiunea noastră; chiar şi cei mai buni dintre noi nu se ridică niciodată dincolo de a-şi face simpla datorie la locul lor, tratînd autoritatea politică drept fetiş. Această ruptură dintre eul meu interior şi poporul căruia îi aparţin m-a determinat cu tărie şi constanţă să apar cît mai puţin posibil ca persoană în faţa publicului german, pentru care nu am nici un respect”.

Nici asemănarea cu Ranke nu e atît de evidentă pe cît îi putea părea lui Bachofen: deşi Mommsen se referă la documentele epigrafice ca la o arhivă, într-un sens apropiat de cel pe care Ranke îl conferea conceptului de Archiv atunci cînd publica documentele veneţiene, există deosebiri importante sub aspect metodologic şi conceptual între cei doi mari istorici ai secolului al XIX-lea. Dar, într-un sens mai general, transformarea ştiinţelor germane ale Antichităţii, Altertumswissenschaft, într-o disciplină de cercetare pozitivistă şi extrem de specializată, întemeiată pe editarea critică şi pe utilizarea sistematică a surselor primare, se înscrie perfect în atmosfera unei epoci care instituţionalizează, ordonează, unifică – disciplinează chiar – universul social⁷. Tensiunea dintre stabilitatea instituţiilor şi aspiraţia către revoluţionarea acestora, perceptibilă în opera de istoric al Romei pe care Mommsen a lăsat-o posterităţii, transpare deopotrivă şi în opţiunile sale politice, constant liberale şi totuşi destul de contradictorii în relaţie cu puterea.

Membru şi, din 1874, secretar al Academiei Regale Prusace, Mommsen este un fondator de instituţii savante, care construieşte, organizează şi controlează direct un număr impresionant de mari opere colective. Mommsen a publicat şi editat lucrări, considerate şi astăzi de referinţă, ale cercetării moderne în domeniul istoriei Antichităţii, înainte de toate marele Corpus Inscriptionum Latinarum, în 17 volume – dintre care 15 au apărut între 1863 şi 1903 sub directa îngrijire a lui Mommsen; publicarea întregului Corpus se va încheia definitiv abia în 1959 –, cuprinzînd toate inscripţiile latine cunoscute sau descoperite pînă la data apariţiei. Bazat pe autopsie, adică pe examinarea directă a fiecărei lespezi descrise, desenate şi transcrise, riguros organizat pe criterii regionale, Corpus Inscriptionum Latinarum este şi astăzi fundamentul oricărui studiu referitor la prosopografia, administraţia, economia, finanţele, demografia şi istoria socială, militară, politică şi religioasă a lumii romane. Acestui adevărat monument i se adaugă şi corpus-ul de surse scrise referitoare la istoria germană, Monumenta Germaniae Historica, în care tot Mommsen s-a ocupat de autorii antiquissimi – cu deosebire Cassiodor şi Iordanes –, dar şi de Liber Pontificalis; de asemenea, participă la editarea marelui Thesaurus Linguae Latinae, ca şi a colecţiei de texte ale autorilor creştini; publică el însuşi Corpus Iuris Civilis, Digestele lui Iustinian, actele pontifilor, iar moartea îl surprinde lucrînd încă la ediţia de referinţă a Codex Theodosianus. De asemenea, înfiinţează şi conduce comisia de cercetare a limes-ului roman, care funcţionează şi astăzi. Între 1871 şi 1888 elaborează şi publică opera sa personală fundamentală, Römisches Staatsrecht (Dreptul constituţional roman), în trei tomuri, însumînd nu mai puţin de 3 500 de pagini, iar în 1899, monografia Römisches Strafrecht (Dreptul penal roman). Publică şi comentează pentru prima dată marea inscripţie testamentară a lui Augustus, Res Gestae Diui Augusti, o serie de lucrări şi azi de referinţă consacrate numismaticii romane, studiul Die Örtlichkeit der Varusschlacht (1885), în care identifică pentru prima dată locul catastrofalei înfrîngeri a trupelor romane comandate de Varus, în Pădurea Teutoburg, şi evidenţiază impactul acesteia asupra politicii imperiale de la Augustus la Traian – pe scurt, o întreagă bibliotecă.

În acelaşi timp, este un profesor exigent, dar prietenos şi foarte atent la evoluţia elevilor săi, dintre care nu puţini devin celebri – e de ajuns să-i amintim aici pe marele elenist Ulrich von Wilamowitz-Moellendorf şi pe istoricul şi sociologul Max Weber, ambii crescuţi în preajma magistrului, căruia îi devin chiar rude, căci Mommsen, căsătorit în 1854 cu Marie Reimer, era şi un pater familias dăruit cu 16 copii, dintre care 12 aveau să-i supravieţuiască. Wilamowitz se căsătoreşte cu Marie, una dintre cele şase fiice ale familiei Mommsen, iar unul dintre fii, Ernst, se căsătoreşte cu Clara Weber, sora lui Max Weber; fiul lor, Theodor Ernst Mommsen, va deveni el însuşi un istoric de renume.

Într-un sens, Istoria romană participă la această aventură savantă şi umană. Dacă primele trei volume aparţin anilor de tinereţe ai istoricului, fiind elaborate şi publicate între 1854 şi 1856, volumul al V-lea apare trei decenii mai tîrziu, în 1885, cînd autorul ei era de multă vreme celebru. E greu de spus astăzi ce ar fi fost opera lui Mommsen fără această Istorie, dar e o certitudine faptul că ea i-a adus, dincolo de notorietatea oarecum distantă şi greu accesibilă a unui autor care scrie – enorm şi excelent – adresîndu-se comunităţii academice, celebritatea pe care doar interesul publicului larg o poate conferi unui savant.

Scriitura pasionantă şi clară, de o viguroasă eleganţă şi rigoare, viziunea amplă şi capacitatea rară de a „traduce” cele mai aride detalii într-o expunere narativă captivantă sînt calităţi ale acestei opere pe care cititorii le vor putea lesne remarca. Dar opera este demnă cu prisosinţă de faima ei şi prin arhitectura care dă sens ansamblului, şi prin subtextul care o înscrie între marile constructe intelectuale ale secolului său. Căci, pentru Mommsen, Roma şi tradiţia ei nu sînt un simplu pretext de erudită disertaţie, ci o realitate vie, purtătoare a unui mesaj care se adresează direct cititorului: celui contemporan cu autorul, în căutarea legitimităţii şi sensului istoric al propriei viziuni despre imperativele veacului, dar şi celui contemporan nouă, care s-a format în mare măsură, ştiind-o sau nu, ca fiu şi moştenitor al secolului al XIX-lea, dar a cărui sensibilitate faţă de problematica structurilor profunde ale istoriei sociale, culturale sau a mentalităţilor este, într-o măsură aproape surprinzătoare, satisfăcută să găsească în Istoria romană prevestirea unei neaşteptate modernităţi.

Cu toate acestea, cartea este, în esenţa ei, o operă de pionierat, dar o operă a secolului al XIX-lea, de la care moşteneşte deopotrivă elanul „primăverii naţiunilor” şi vocaţia ei constructivă. Mommsen nu se încrede în presupusele surse arhaice cu privire la începuturile Romei (ipoteza lui Niebuhr) ; în schimb, îşi concentrează atenţia asupra originilor şi istoriei proprietăţii agrare a cetăţenilor romani încă din epoca „regală”, deschizînd un „şantier” activ pînă în zilele noastre. Adoptînd o poziţie personală şi novatoare în marea dispută a epocii sale⁸, care opunea elementele de proprietate obştească, atribuite germanilor (şi slavilor), proprietăţii individuale asupra pămîntului, considerată de sorginte greco-romană, el evocă o Romă arhaică în care pămîntul arabil se afla în proprietatea comună indiviză a ginţilor, gentes, redistribuită periodic prin rotaţie, în vreme ce nucleele familiale ar fi dispus doar de două iugăre fiecare – terenul unei grădini sau al unei mici livezi. La jumătatea secolului al VI-lea î.Cr., cînd Servius Tullius ar fi iniţiat reforma censitară, militară şi politică deopotrivă, la Roma stratificarea socială evoluase decisiv către proprietatea privată asupra pămîntului şi către acumularea ei inegală, în dauna proprietăţii gentilice. Aşadar, pentru Mommsen nu marca germană, ci proprietatea gentilică romană s-ar afla la originile evoluţiilor care au structurat istoria profundă a Europei pînă în pragul epocii moderne. Această teză a fost şi continuă să fie dezbătută şi astăzi : cercetările arheologice referitoare la mileniul al II-lea î.Cr. şi la începutul celui următor, dar mai ales antropologia au amendat multe dintre tezele referitoare la gens şi la gintă în general. Şi la Roma, ca şi în Grecia, genos, respectiv gens par mai degrabă constructe relativ artificiale ale epocii de formare a cetăţilor, şi nu reminiscenţe autentice ale unui stadiu prepolitic.

Dar este remarcabil totuşi că Mommsen, care aşeza astfel istoria Romei arhaice pe o bază documentară cît mai fiabilă, diferită ca natură şi semnificaţie de tradiţia legendară, declanşează o mare dezbatere, continuată de Max Weber, apoi de Rostovţev şi Finley, care se instituie ca o temă fundamentală a istoriei romane şi îndeobşte a istoriei societăţilor antice. Dacă Mommsen vedea la originile civilizaţiei romane o lume rustică ce îşi apăra cu îndîrjire proprietatea prin instituţiile cetăţii căreia îi aparţinea, Weber se va concentra asupra unui stadiu ulterior, în care aviditatea marilor latifundiari fragilizează pînă la disfuncţie aceste instituţii, în vreme ce Rostovţev, analizînd sfîrşitul lumii antice prin prisma tragicelor experienţe ale Rusiei sale devastate de revoluţie, va pune, dimpotrivă, prăbuşirea civilizaţiei romane pe seama ţăranilor-soldaţi ai Imperiului, care se simţeau acum cu totul străini de viaţa urbană şi, ca atare, o urau şi aveau să o distrugă definitiv⁹.

În multe feluri, tezele lui Weber cu privire la rolul destructiv al latifundiilor la Roma îşi au obîrşia în dispreţul lui Mommsen faţă de oligarhia senatorială a secolului I î.Cr. În contrast cu această oligarhie avidă de bogăţie şi de putere, dar incapabilă să le gestioneze, Mommsen vădeşte o admiraţie fără rezerve faţă de Caesar, de energia şi de capacitatea lui de organizare raţională a spaţiului politic. Fervoarea caesaristă domină partea a doua a Istoriei romane, care se încheie odată cu bătălia de la Thapsus, din 46 î.Cr. – momentul de apogeu al puterii lui Caesar.

Această atitudine, favorizînd pînă la părtinire puterea absolută a unui dictator în raport cu instituţiile tradiţionale ale Romei, pe care, de altfel, le consideră fundamentul civilizaţiei europene, contrazice, cel puţin aparent, atît viziunea sa despre Roma şi instituţiile ei, cît şi opţiunile politice liberale. Mommsen considera că tradiţia juridică romană reprezenta elementul fundamental de unificare a Europei antice (prin urmare, şi a celei moderne), fiind aşadar elementul central care legitimează şi dă soliditate unei Europe a naţiunilor, iar republica romană era modelul absolut al instituţionalizării suveranităţii populare, simbolizată de dreptul oricărui cetăţean roman care se considera nedreptăţit de a se adresa adunării poporului ca ultimei instanţe de apel (prouocatio ad populum). Doar că, în condiţiile crizei politice majore din secolele II-I î.Cr., suveranitatea poporului era îngrădită şi diminuată de oligarhia senatorială – pe care Mommsen o asemăna, indirect, cu Junker-ii prusaci –, iar funcţia normativă a comiţiilor era periclitată de abuzurile acestei oligarhii.

În aceste condiţii, apariţia personajului salvator – Caesar, acest „legislator eroic”, după expresia lui J.J. Rousseau – restituie legiferării funcţia sa ordonatoare şi instituie o nouă formă de suveranitate – fie şi mediată –, în care populus Romanus e reprezentat de împărat şi apărat de acesta. Alfred Heuss¹⁰ mergea chiar mai departe: invocîndu-l pe Hegel, considera că, pentru Mommsen, Caesar era întruparea spiritului universal. E drept că nu există nici o dovadă – o recunoaşte Heuss însuşi – că Mommsen ar fi fost familiarizat cu ideile lui Hegel, dar am putea presupune că această interpretare şi altele asemenea pluteau în aerul rarefiat al Academiei Germane. Dacă am spune că Mommsen vedea luptele dintre optimaţi – senatorii cei mai conservatori – şi populari ca pe o confruntare între partidele politice moderne, o versiune antică a liberalismului secolului al XIX-lea, nu am greşi întru totul, dar am risca să dăm o lectură vulgar-anacronică unui text extrem de nuanţat şi de pertinent pentru Antichitate. Oricum, istoricul – a cărui vocaţie de autocrat ordonator al ştiinţei e cu atît mai greu de negat cu cît oponenţii săi din mediul savant îi denunţau periodic „caesarismul” – urma într-un fel modelul lui Polibiu, care lansase conceptul de constituţie mixtă pentru a legitima dominaţia Romei republicane ca amestec între regalitate – electivă însă, nu ereditară –, aristocraţie şi democraţie moderată; în viziunea lui Mommsen, dictatura lui Caesar şi succesiunea acesteia îmbinau tradiţia cvasimonarhică şi electivă a magistraturilor tradiţionale, cea ordonatoare a legiferării şi suveranitatea moderată, abstractizată acum şi mediată, a corpului civic, eludînd dominaţia absolută a senatului şi a oligarhiei de latifundiari, a căror aviditate generase criza şi decăderea Republicii.

În plan politic, rezultatul acestei destul de contradictorii concluzii a istoriei „măririi şi decăderii” Romei republicane nu avea să fie niciodată sintetizat de Mommsen într-un nou volum al Istoriei romane: aşa cum am mai spus, volumul IV al acestei opere nu a fost redactat şi publicat de autorul primelor trei. E drept, Mommsen avea să predea mulţi ani cursuri universitare pe tema istoriei imperiale, iar note de curs ale generaţiilor succesive de auditori ai acestor prelegeri au circulat multă vreme, doar că, în opinia lui Wilamowitz cel puţin, care urmase el însuşi cursurile magistrului, aceste note nu erau nici pe departe la înălţimea ameţitoare a magisteriului şi reputaţiei lui Mommsen. În 1980 însă, răscolind rafturile unui anticariat din Nürnberg, Alexander Demandt – succesorul îndepărtat al lui Mommsen la Catedra de Istorie Antică a Universităţii din Berlin – a avut surpriza de a descoperi două voluminoase caiete de note, foarte complete, de la cursurile lui Mommsen, care se refereau la istoria politică a Imperiului – adică exact la ceea ce ar fi trebuit să conţină volumul IV. Textul acestor caiete, transcris şi editat de Barbara şi Alexander Demandt, a văzut lumina tiparului pentru prima dată în 1992, la Editura Beck din München¹¹.

În notele de la expunerile orale ale lui Mommsen, anacronismele deliberate sînt cu mult mai explicite decît în volumele publicate, adîncind subtextul polemic contemporan al demersului său, dialogul constant – şi foarte critic – cu Germania wilhelmiană şi viziunea, în ultimă instanţă raţionalizatoare şi modernizatoare, proprie nu doar lui Mommsen, ci unei întregi şcoli istorice, printre corifeii căreia s-a numărat. Acest Mommsen inedit, fie şi într-o formă mediată, a suscitat un interes enorm în Germania, atît datorită celebrităţii lui Mommsen, cît şi a faptului că punea în discuţie alternativele constituţionale cu care Germania se confruntase în secolul al XIX-lea şi cu care era din nou confruntată odată cu unificarea, discutînd, în termeni antici, dar cu puternice reverberaţii contemporane, problemele puterii, ale statului şi ale revoluţiilor – probleme devenite stringente pe fondul prăbuşirii Germaniei de Est, un stat hipercentralizat şi totalitar.

Aşa cum am precizat, perspectiva modernizatoare devine izbitoare pentru cititorul contemporan al celui de-al V-lea volum al Istoriei romane, consacrat descrierii provinciilor Imperiului şi evocării destinului fiecăreia dintre ele, de la Caesar pînă la Diocleţian. Volumul a apărut în 1885, în epoca de glorie a autorului, dar şi de triumf al Europei naţiunilor, şi mai ales al Prusiei, care obţinuse o victorie răsunătoare în războiul cu Franţa (deşi apropiat de colegii săi francezi, Mommsen, naţionalist consecvent, publică în 1871 o pledoarie în favoarea anexării Alsaciei şi Lorenei, întîmpinată cu revoltă şi ostilitate în mediile savante de dincolo de Rin). Mă grăbesc să adaug că naţionalismul lui Mommsen nu a deviat niciodată spre şovinism. Dimpotrivă, deşi cîndva apropiat de Heinrich von Treitschke, Mommsen, spre onoarea sa, reacţionează prompt şi foarte dur împotriva scrierilor antisemite ale acestuia, aruncînd în această polemică întreaga sa notorietate şi credibilitate¹².

Volumul al V-lea al Istoriei romane e dominat de tensiunea dintre forţa unificatoare a Imperiului şi aspiraţia fiecărei provincii către o dezvoltare de sine stătătoare, expresie a unui specific naţional in nuce, sau chiar mai mult decît atît. Sub acest aspect, trebuie să recunoaştem că volumul consacrat provinciilor Imperiului solicită, poate în mai mare măsură decît cele care îl precedă, vigilenţa critică a cititorului contemporan, nu numai fiindcă o cantitate absolut copleşitoare de documente arheologice, epigrafice, numismatice şi papirologice au modificat, uneori radical, din 1885 pînă astăzi, detaliile concrete ale istoriei provinciale, ci şi fiindcă cercetări importante au deschis noi perspective şi au întemeiat noi viziuni cu privire la sensurile majore ale acestei componente a discursului istoric despre Imperiu. Ca în multe alte cazuri, rămîne de spus că, fără uriaşul efort de analiză şi sinteză întreprins de Mommsen, aceste noi perspective nu ar fi apărut. Dacă astăzi putem afirma că atît istoria mommseniană a Romei republicane, cît şi cea a Imperiului Roman, ca organism complex de exercitare şi gestiune a puterii, poartă înscrise în profunzime semnele epocii în care savantul le-a conceput, o facem în mare măsură tocmai fiindcă le scrutăm de la înălţimea la care le-au înălţat opera însăşi a lui Mommsen şi ideea, ilustrată prin excelenţă de această operă, că cercetarea trecutului e importantă pentru înţelegerea, ba chiar pentru construirea prezentului şi a viitorului. Mai mult, cînd e vorba de istoria provinciilor Imperiului în mod special, trebuie să începem prin a recunoaşte că însăşi această direcţie de cercetare a fost „inventată” de Mommsen şi că, fără opera lui de pionierat, probabil nu ar fi existat niciodată.

La moartea sa, în 1903, Mommsen era, poate, cel mai cunoscut savant din întreaga lume, cel puţin în domeniul literelor şi al ştiinţelor umaniste. Gloria sa, dar şi a domeniului cu care a fost şi, în bună măsură, a rămas pînă astăzi identificat – cercetarea istoriei romane ca fundament al identităţii şi valorilor europene – s-a datorat într-o măsură cu totul excepţională talentului de scriitor şi geniului de cercetător care au conferit Istoriei romane o celebritate fără egal în epocă, dar şi în perioadele care au urmat. Dar această glorie se datorează, de asemenea, şi ideii potrivit căreia Antichitatea slujeşte modernităţii – o idee pe care a ilustrat-o în propria operă şi a difuzat-o în mediile intelectuale cele mai diverse. Sinteza unică între detaliul ştiinţific, fervoarea avîntată a scriiturii şi ascuţişul polemic de generoasă viziune a întregului, susţinute de cunoaşterea desăvîrşită a documentelor antice, dar şi de experienţa angajamentului personal şi a participării directe la lupta politică, fac din acest monument al istoriografiei clasice o „lucrare pentru toate timpurile”, cum scria cîndva Tucidide: ktema eis aiei.

Zoe Petre

1. A.J. Toynbee, Hannibal’s legacy, vol. I, Oxford University Press, Oxford, 1965, p. X.

2. Th. Mommsen, „Last Wishes”, Past and Present, nr. 1, 1952, p. 71.

3. Lothar Wickert, Theodor Mommsen. Eine Biographie, vol. I-IV, Frankfurt/Main, 1959-1980; mai nou, Stefan Rebenich, Theodor Mommsen. Eine Biographie, Beck Verlag, München, 2002.

4. Mommsen va mai compune cînd şi cînd versuri, iar în 1879 va publica, în colaborare cu marele elenist Ulrich von Wilamowitz-Moellendorf, traducerea din italiană a unor poeme scrise de Giosuè Carducci.

5. „Zum romischen Bodenrecht”, Hermes, nr. 27 (1892), pp. 79-117 (Gesammelte Schriften, V [Berlin, 1908], pp. 85-122).

6. Ciudată afirmaţie din partea unui deputat în Reichstag. Mommsen se referă, probabil, la poziţia de ministru pe care, într-adevăr, nu a avut-o, dar uită că avea o influenţă considerabilă asupra miniştrilor, cu deosebire asupra miniştrilor Culturii şi Educaţiei, dar nu numai.

7. Vezi şi Karl, Christ ; Arnaldo, Momigliano (eds.), L’Antichità nell’Ottocento in Italia e Germania, Il Mulino-Dunken-Humbolt, Bologna-Berlin, 1988.

8. În deceniul care a urmat apariţiei Istoriei romane, o serie de lucrări majore consacrate de H. Maine, J.J. Bachofen, N.D. Fustel de Coulanges, E.B. Taylor formelor arhaice de proprietate şi de organizare socială dovedesc modernitatea problematicii ridicate de Mommsen. Vezi A. Momigliano, „From Mommsen to Max Weber”, History and Theory, vol. 21, nr. 4, 1982, pp. 16-32.

9. Karl Christ, Von Gibbon zu Rostovtzeff. Leben und Werk führender Althistoriker der Neuzeit, Darmstadt, 1972.

10. A. Heuss, Theodore Mommsen und das 19 Jahrhundert, Kiel, 1956, p. 79; vezi şi recenzia lui A. Momigliano, în Gnomon, nr. 30, 1958, pp. 1-6, dar şi Chr. Meier, „Das Begreifen des Notwendigen. Zu Theodore Mommsen’s «Römischer Geschichte»”, în Reinhard Koselleck (ed.), Formen der Geschichtsschreibung, München, 1982, pp. 201-244.

11. Barbara und Alexander Demandt (eds.), Römische Kaisergeschichte, hrsg. nach den Vorlesungsmitschriften von Sebastian und Paul Hensel 1882/1886, Beck Verlag, München, 1992. În 1996, Editura Routgers din Londra a publicat versiunea engleză a volumului, sub titlul A History of Rome under the Emperors.

12. S. Rebenich, op. cit., pp. 346-364.

Nota traducătorului

Această traducere a fost realizată pe baza ediţiilor din anii 1865 şi 1984 ale Istoriei romane (Th. Mommsen, Römische Geschichte, vierte Auflage, Berlin, Weidmannsche Buchhandlung, 1865; Th. Mommsen, Römische Geschichte, in acht Bänden, München, Deutscher Taschenbuch Verlag, 1984). Precizările care urmează intenţionează să limpezească tehnica de lucru utilizată.

Traducătorul a încercat să respecte un stil corespunzător cerinţelor limbii române actuale, fără a aduce prejudicii stilului şi formei literare ale originalului. Din această cauză, sintaxa stufoasă, specifică secolului al XIX-lea, care creează dificultăţi chiar şi cititorului german contemporan, nu a putut fi înlăturată întru totul. Pentru a uşura înţelegerea, traducătorul şi-a permis deseori să intervină cu tact în sistemul de punctuaţie al originalului.

De asemenea, caracterul operei ne-a împiedicat să trecem la o uniformizare integrală a numelor proprii, a toponimelor, hidronimelor şi etnonimelor. Numele proprii păstrează în general forma greacă sau latină originară. Numai atunci cînd Th. Mommsen a fost inconsecvent, folosind atît forma iniţială, cît şi pe cea germană (de exemplu, „Philippos”, dar şi „Philipp”), am ales forma uzuală din limba română (Filip): numele adaptate consecvent germanei au fost redate întotdeauna în forma românească. Termenii de specialitate greceşti sau latineşti au fost preluaţi neschimbaţi din original, fiind trecuţi între paranteze.

Din raţiuni asemănătoare, traducătorul a evitat modernizarea excesivă a unor termeni folosiţi de către Th. Mommsen în sensul lor originar, apropiat de cel etimologic, fără a ţine seama de caracterul lor istoric determinat (de exemplu, „capitalist” = „cel care posedă capital”; „proletar” = „procreatorul de copii, lipsit de mijloace de subzistenţă”; „naţiune”, folosit atît în sensul de „trib”, cît şi în cel de „populaţie” sau „popor”).

Efortul perfectării acestei traduceri nu ne aparţine în întregime. Prietenia şi recunoştinţa îl îndeamnă pe traducător să mulţumească profesorului său dr. Nicolae Branga, iniţiatorul strădaniilor sale, şi colegului de catedră Ioan Pavel, care l-a ajutat în eliminarea inadvertenţelor stilistice şi gramaticale.

Joachim Benno Nikolaus

Cartea întîi

Pînă la abolirea regalităţii romane

τὰ παλαιότερα σαφῶς μὲν εὑρεῖν διὰ χρόνου πλᾔϑος ἀδύνατα ᾗν⋅ ἑϰ δὲ τεϰμηρίων ῶν ἑτὶ μαϰροτάτον σϰοποῦντί μοι πιστεῦσαι ξυμβαίνει οὔ μεγάλα νομίω γενέϑαι, οὔτε ϰατὰ τοὺς πολέμους οὔτε ἐς τὰ ἄλλα.

Evenimentele mai îndepărtate nu au putut fi pătrunse temeinic din cauza scurgerii timpului; însă, pe baza mărturiilor care mi s-au părut demne de încredere în urma cercetării, cred că n-au fost importante nici prin războaie, nici în celelalte privinţe.

Thukydides

Capitolul I

Introducere

Marea Mediterană, cu ţărmurile sale bogat articulate, crestînd adînc împărăţia uscatului, formează cel mai mare golf al oceanului; cînd îngustată de insule sau de promontorii îndrăzneţe, cînd extinzîndu-se iarăşi la o lăţime considerabilă, desparte sau leagă cele trei părţi ale lumii vechi. În jurul ei s-au aşezat, în negurile timpurilor, triburi care, privite din punct de vedere etnografic şi lingvistic, fac parte din rase diferite, dar formează un întreg istoric. Acesta este întregul numit îndeobşte, nepotrivit, „istoria lumii vechi”; „istoria civilizaţiei popoarelor mediteraneene” ar fi mai aproape de realitate. În cele patru mari etape de dezvoltare, ea aduce în faţa noastră istoria ramurii copte sau egiptene, pe cea a naţiunii aramaice sau siriene, care se întinde adînc în interiorul Asiei pînă la Eufrat şi Tigru, cuprinzînd coasta de est, şi istoria popoarelor gemene ale elenilor şi italicilor, care au primit ca parte de moştenire ţinuturile riverane europene ale Mării Mediterane. La începuturile ei, fiecare dintre aceste istorii se leagă, desigur, de cele ale altor naţiuni şi civilizaţii, însă, curînd, fiecare se îndreaptă spre o identitate proprie şi particulară. Naţiunile neînrudite sau chiar înrudite care locuiesc în jurul acestei mari unităţi, berberii şi negrii Africii, arabii, perşii şi indienii Asiei, celţii şi germanii Europei, au venit în mod sigur în contact cu locuitorii ţărmurilor mediteraneene, dar nici nu le-au dat, nici nu au primit de la ei un real impuls; în măsura în care se poate delimita aria unei civilizaţii, pot să fie demarcate ca unităţi acelea al căror apogeu îl constituie Teba, Cartagina, Atena sau Roma. După ce fiecare a ajuns pe o cale proprie la o civilizaţie specifică şi măreaţă, cele patru naţiuni au elaborat şi au dezvoltat, pătrunzător şi abundent, în relaţii de reciprocitate dintre cele mai felurite, toate elementele naturii umane, pînă cînd s-a desăvîrşit şi această unitate, pînă cînd alte seminţii, care au scăldat pînă atunci ţinutul Mării Mediterane, aşa cum valurile scaldă ţărmul, s-au revărsat peste ambele maluri şi, despărţind istoric coasta de sud de cea nordică, au mutat centrul de civilizaţie din Marea Mediterană la Oceanul Atlantic. Istoria veche se separă astfel nu numai întîmplător şi cronologic de cea modernă. Ceea ce noi numim istorie modernă este într-adevăr formarea unei noi arii culturale, care se leagă de aceea şi mai veche, indo-germanică, în mai multe etape ale dezvoltării sale. Ca şi aceasta însă, este destinată să străbată un făgaş propriu şi să trăiască din plin toate aspectele fericirii şi nefericirii popoarelor. A cunoscut epocile dezvoltării, ale puterii depline şi bătrîneţii, mulţumirea generată de efortul creator în religie, stat şi artă, savurarea comodă a bogăţiei materiale şi spirituale cîştigate, uneori poate chiar şi decadenţa forţei creatoare epuizată de satisfacţia ţelului atins. Dar şi acest ţel va fi numai unul efemer. Civilizaţia cea mai grandioasă are periferiile sale pe care şi le poate duce la împlinire; niciodată însă neamul omenesc, căruia tocmai atunci cînd se crede ajuns la ţintă i se pune din nou misiunea veche, mai cuprinzătoare şi într-o accepţiune superioară.

Sarcina noastră este înfăţişarea ultimului act al acelei grandioase drame a umanităţii – istoria veche a naţiunii care ocupă peninsula mijlocie dintre cele trei, care, pornind din continentul nordic, se întind în Marea Mediterană. Ea este formată din munţii care pornesc din Alpii Occidentali şi se ramifică spre sud. Apeninii coboară mai întîi în direcţia sud-estică între golful vestic, mai extins, şi cel estic, îngust, al Mării Mediterane. Apropiindu-se de acesta din urmă, abia dacă ating limita zăpezii veşnice prin culmea cea mai înaltă a Abruzzilor. De la Abruzzi, munţii se îndreaptă în direcţia sudică, la început unitari şi de o înălţime considerabilă. În continuarea unei depresiuni care formează un peisaj colinar, se despart în două lanţuri muntoase, unul sud-estic, mai domol, şi unul sudic, mai abrupt, ambele încheindu-se prin două peninsule înguste. Şesul care se întinde în partea nordică, între Alpi şi Apenini, pînă la Abruzzi nu face parte, sub aspect geografic, din ţinutul muntos şi deluros sudic şi, pînă în epoci tîrzii, nici sub aspect istoric, din acea Italie a cărei istorie ne preocupă aici. Ţărmul de la Sinigaglia pînă la Rimini a fost încorporat Italiei abia în secolul al VII-lea al Romei (secolul II î.Cr.)¹, Valea Padului abia în secolul al VIII-lea (I). Vechea graniţă de nord a Italiei nu o formează aşadar Alpii, ci Apeninii. Aceştia nu se înalţă din nici o parte într-un lanţ de munţi prăpăstioşi, ci, revărsîndu-se larg prin ţară şi incluzînd o multitudine de văi şi podişuri legate prin trecători uşor accesibile, oferă chiar şi oamenilor un loc de aşezare potrivit; avantaj pe care îl oferă şi ţinutul de la poalele lor, ca şi cel riveran estic, sudic şi vestic. Pe coasta de est se desfăşoară, ce-i drept, Cîmpia Apulică, o întindere monotonă, cu ţărmurile nearticulate şi săracă în rîuri, închisă la nord de masivul Abruzzilor şi întreruptă insolit numai de coama abruptă a Garganului. Pe litoralul sudic însă, între cele două peninsule cu care se termină Apeninii, un şes întins se sprijină, în interior, de ţinutul deluros, sărac în porturi, dar bogat în ape şi fertil. Coasta de vest, în fine, un teritoriu larg străbătut de fluvii importante, îndeosebi de Tibru, este împărţită de rîuri şi de vulcani, cîndva numeroşi, în foarte variate văi, coline, porturi şi insule. Aici se formează, din ţinuturile Etruria, Latium şi Campania, nucleul pămîntului italic; regiunea submontană dispare treptat la sud de Campania, iar lanţul munţilor este scăldat aproape nemijlocit de Marea Tireniană. Precum Peloponesul Greciei, Sicilia se ataşează Italiei. Această insulă, cea mai mare şi cea mai frumoasă din Marea Mediterană, al cărei interior este muntos şi parţial pustiu, e înlănţuită, mai ales în est şi în sud de o bordură de splendizi munţi riverani, majoritatea de origine vulcanică. Aşa cum, geografic, munţii sicilieni sînt continuarea Apeninilor, abia întrerupţi de îngusta fisură (Ῥήγιον) a strîmtorii, sub aspect istoric Sicilia este o parte a Italiei, aşa cum Peloponesul este o parte a Greciei, locul de confluenţă a aceloraşi triburi şi sediul comun al aceleiaşi civilizaţii superioare. Peninsula Italică împărtăşeşte cu cea greacă clima temperată, aerul sănătos de pe dealurile de înălţime medie, coborînd pînă în văi şi cîmpii. În privinţa varietăţii ţărmului este întrecută de Grecia; lipseşte arhipelagul care i-a transformat pe eleni într-o naţiune de navigatori. În schimb, Italia se impune în faţa vecinului prin văile mănoase ale rîurilor şi pantele fertile şi bogate în ierburi, propice agriculturii şi creşterii vitelor. Ca şi Grecia, este o ţară frumoasă, care antrenează şi răsplăteşte truda oamenilor şi deschide năzuinţelor neînfrînate accesul spre depărtări; în egală măsură, aspiraţiilor potolite le oferă posibilităţile unui cîştig paşnic în patrie. Dacă Peninsula Greacă este deschisă spre est, cea Italică priveşte spre vest. Pentru Elada, ţărmul acarnanian şi epirotic, pentru Italia, coastele apulice şi mesapiene sînt de o importanţă secundară; şi dacă acolo meleagurile purtătoare ale dezvoltării istorice, Atica şi Macedonia, sînt orientate înspre Asia, Etruria, Latium şi Campania privesc spre Occident. Astfel, cele două peninsule, aşa de mult învecinate şi aproape înfrăţite, se află concomitent despărţite una de cealaltă. De la Otranto se pot zări crestele acrocerauniene; italicii şi elenii s-au întîlnit însă mai devreme şi în relaţii mai strînse pe alte căi de navigaţie decît pe cea proximă peste Marea Adriatică. Destinul istoric al popoarelor a fost prescris şi de data aceasta, ca de atîtea alte ori, de natura terenului: cele două ramuri mari, din care a rezultat civilizaţia lumii vechi, şi-au aruncat umbra, ca şi sămînţa lor, una spre Orient, cealaltă spre Occident.

Urmează să abordăm aici Istoria Italiei, nu cea a oraşului Roma. Chiar dacă, după dreptul de stat formal, comunitatea urbană din Roma a fost aceea care a dobîndit mai întîi stăpînirea asupra Italiei, apoi asupra lumii, aceasta nu se poate susţine în sensul istoric mai cuprinzător. Ceea ce, în mod curent, se numeşte subjugarea Italiei de către romani apare în sensul acesta mai degrabă ca unificarea într-un singur stat a întregii seminţii a italicilor, din rîndul cărora romanii sînt într-adevăr cei mai puternici, însă, cu toate acestea, numai o parte. Istoria italică se împarte în două perioade principale: istoria internă a Italiei, pînă la unificarea sub conducerea tribului latin, şi istoria stăpînirii italice mondiale. În consecinţă, trebuie să prezentăm stabilirea poporului italic în peninsulă, primejduirea existenţei sale naţionale şi politice, subjugarea sa parţială de către populaţii străine cu o civilizaţie mai veche, de către greci şi etrusci, revolta italicilor împotriva străinilor şi nimicirea sau supunerea acestora; în fine, luptele dintre cele două ramuri italice principale, latinii şi samniţii, pentru hegemonie în peninsulă şi victoria latinilor la sfîrşitul secolului al V-lea al Romei (IV). Acestea vor forma conţinutul primelor două cărţi. Următoarea secţiune este deschisă de războaiele punice. Ea cuprinde extinderea rapidă a dominaţiei romane pînă la şi dincolo de frontierele naturale ale Italiei, lungul status-quo al imensului Imperiu Roman şi prăbuşirea sa. Toate acestea vor fi relatate în cartea a treia şi următoarele.

1. Th. Mommsen a folosit cronologia Romei, deci numărarea anilor de la legendara întemeiere a Oraşului (754 î.Cr.). Pentru a scuti cititorul de efortul recalculării, am indicat şi datele cronologice conforme cronologiei uzuale. Ele vor fi redate prin litere aldine alături de celelalte, fără adaosul „î.Cr.” (de exemplu: anul 364, 390).

Capitolul II

Primele migraţii în Italia

Nici o ştire, ba chiar nici o legendă nu ne-a parvenit relativ la prima imigrare a speciei umane în Italia. În Antichitate a circulat credinţa universală că aici, ca, de altfel, pretutindeni, primii oameni au răsărit din pămîntul însuşi. Ţine de preocupările naturalistului să studieze originea diferitelor rase şi influenţele climatice asupra caracterului acestora; din punct de vedere istoric, nu este nici posibil, nici important de stabilit dacă populaţia unei ţări, considerată cea mai veche, este autohtonă sau imigrată. Ţine însă de domeniul istoricului să cerceteze straturile succesive ale populaţiei dintr-o ţară, pentru a urmări din timpurile cele mai îndepărtate sporul progresiv al civilizaţiei şi înlocuirea triburilor mai puţin receptive la cultură sau mai puţin dezvoltate de către naţiuni aflate pe o treaptă istorică superioară. Italia este însă surprinzător de săracă în vestigii ale epocii primitive şi, sub acest aspect, se găseşte într-un contrast remarcabil faţă de alte zone de civilizaţie. Descoperirile arheologiei germane au demonstrat că, înaintea aşezării triburilor indo-germanice, Anglia, Franţa, Germania de Nord şi Scandinavia au fost locuite sau, mai degrabă, cutreierate de un popor de rasă, probabil, ugro-tătarică. Acesta trăia din vînat şi pescuit, îşi confecţiona uneltele din piatră, lut sau os şi se împodobea cu dinţi de animale sau chihlimbar; însă nu cunoştea agricultura şi prelucrarea metalelor. Într-un mod asemănător, în India, populaţia indo-germanică a fost precedată de una negroidă, mai puţin receptivă la cultură. În Italia, dimpotrivă, nici nu întîlnim urmele unei naţiuni alungate, aşa cum sînt finlandezii şi laponii în teritoriile celto-germanice şi triburile negroide în munţii Indiei, nici n-au fost puse în evidenţă, pînă în prezent, vestigiile unui popor primitiv, aşa cum osemintele ciudate, vetrele şi mormintele par să-i releve cazul aşa-numitei epoci de piatră a Antichităţii germane. Pînă în prezent n-a fost descoperit nimic care să îndreptăţească presupunerea că existenţa speciei umane în Italia este anterioară cultivării pămîntului şi topirii metalelor. Dacă, într-adevăr, umanitatea s-a găsit cîndva în interiorul graniţelor Italiei pe o treaptă primitivă de civilizaţie, pe care obişnuim s-o numim starea sălbăticiei, atunci n-a rămas pur şi simplu nici o urmă.

Elementele constitutive ale istoriei primitive sînt populaţiile şi triburile. Dintre cele pe care le întîlnim mai tîrziu în Italia, putem considera atestate istoric migraţia elenilor, pe de o parte, deznaţionalizarea brutienilor şi a locuitorilor sabini, pe de alta. Eliminînd aceste două populaţii, rămîne un număr de triburi a căror migraţie nu se poate dovedi prin mărturii istorice, ci se poate stabili doar cu ajutorul inducţiei a priori, naţionalitatea lor nesuferind o transformare decisivă venită din exterior; ele sînt cele a căror individualitate naţională trebuie să fie determinată mai întîi de cercetare. Dacă am fi limitaţi numai la masa confuză a numelor de triburi şi la tradiţia, zisă istorică, alterată, compusă din şi fixată convenţional de puţinele notiţe utilizabile ale unor călători civilizaţi şi de o serie de legende lipsite de valoare, îndeobşte fără înclinaţie ori pentru ficţiune, ori pentru istorie, am putea abandona sarcina ca fiind nerealizabilă. Ni se deschide însă încă o sursă a tradiţiei, care oferă, ce-i drept, tot numai fragmente, dar autentice: este vorba de limbile indigene ale triburilor stabilite din timpuri imemoriale în Italia. Pecetea evoluţiei acestor limbi, care au devenit una cu poporul, s-a imprimat prea profund pentru a putea fi ştearsă cu desăvîrşire de către o civilizaţie posterioară. Chiar dacă dintre dialectele italice numai unul este cunoscut în întregime, de la celelalte s-au păstrat totuşi suficiente mărturii pentru a conferi cercetării istorice un punct de referinţă asupra deosebirilor şi înrudirilor dintre triburi şi dintre idiomurile acestora. Astfel, lingvistica ne învaţă să deosebim trei idiomuri italice primitive: cel al iapigilor, cel al etruscilor şi cel al italicilor, cum vrem să-l denumim pe acesta din urmă, care se desparte în două ramuri principale, cea latină şi cea căreia îi aparţin dialectele umbrilor, marsilor, volscilor şi samniţilor.

Despre tribul iapigilor avem puţine cunoştinţe. În extremitatea sud-estică a Italiei, în Peninsula Mesapiană sau Calabria, au fost descoperite destul de multe inscripţii redactate într-o limbă dispărută cu desăvîrşire. Sînt indubitabil vestigii ale idiomului iapigilor, pe care inclusiv tradiţia istorică îi consideră diferiţi de samniţi şi italici. Afirmaţii demne de încredere şi numeroase vestigii conduc la concluzia că acelaşi trib şi aceeaşi limbă au fost cîndva indigene şi în Apulia. Ceea ce ştim în momentul de faţă despre acest popor este îndeajuns pentru a-l deosebi cu certitudine de ceilalţi italici, nu însă pentru a determina cu exactitate locul care se cuvine acestei limbi şi acestui trib în istoria umanităţii. Inscripţiile nu au fost descifrate şi este puţin probabil că vor fi vreodată. Formele genitivale aihi şi ihi, corespunzătoare celor sanscrite asya şi greceşti οιο, par a arăta că dialectul aparţine ramurii indo-germanice. Alte urme, ca, de exemplu, folosirea consoanelor aspirate şi evitarea sunetelor m şi t în terminaţii, demonstrează diferenţa esenţială a dialectului iapigilor faţă de cele italice şi o anumită afinitate cu cele greceşti. Supoziţia unei înrudiri strînse dintre naţiunea iapigilor cu, în special, elenii îşi găseşte confirmarea în numele greceşti ale zeităţilor, care apar de mai multe ori în inscripţii, şi în uşurinţa uimitoare cu care iapigii s-au elenizat, în contrast cu lipsa de maleabilitate a celorlalte naţiuni italice în faţa acestei influenţe. Apulia, care în vremea lui Timaios (anul 400, 354) era considerată încă o ţară barbară, a devenit în secolul al VI-lea (III) un teritoriu eminamente grecesc, fără să fi avut loc o colonizare nemijlocită din Grecia; chiar şi la tribul sălbatic al mesapilor se observă indiciile unei dezvoltări similare. Cercetarea istorică trebuie să se limiteze deocamdată, pînă ce se va întrevedea un rezultat mai decisiv şi mai sigur, la stabilirea acestei înrudiri prin origine sau afinitate, care însă nu ne îndreptăţeşte să privim limba iapigilor ca pe un dialect nefinisat al elinei. Lacuna nu este de fapt prea dureroasă, întrucît tribul acesta se afla deja în decădere la începutul istoriei noastre. Caracterul puţin rezistent, receptiv la influenţele venite din partea altor naţionalităţi, îndreptăţeşte concluzia, susţinută şi de poziţia lor geografică, că aceştia sînt probabil primii imigranţi sau, istoric vorbind, autohtonii Italiei. Primele migraţii ale popoarelor au avut loc, indubitabil, pe uscat, şi aceasta mai ales în cazul celor îndreptate înspre Italia, ale cărei ţărmuri puteau fi abordate numai de către navigatori foarte pricepuţi, motiv pentru care în epoca lui Homer erau încă necunoscute elenilor. Dacă primii imigranţi au venit prin Apenini, istoricul, precum geologul care desluşeşte formarea munţilor din stratificarea lor, poate să avanseze ipoteza potrivit căreia triburile împinse în regiunea extrem sudică au fost primii locuitori ai Italiei; şi tocmai la extremitatea aceasta sud-estică întîlnim naţiunea iapigilor.

Centrul peninsulei este locuit, în conformitate cu tradiţia demnă de crezare, de două popoare sau, mai degrabă, de două triburi ale aceluiaşi popor. Poziţia acestora în cadrul familiei indo-germanice se poate determina cu o siguranţă mai mare decît în cazul naţiunii iapigilor. Sîntem îndreptăţiţi să numim acest popor italic, întrucît pe el se bazează importanţa istorică a peninsulei. El se împarte în cele două triburi ale latinilor, pe de o parte, iar pe de alta, în tribul umbrilor şi neamurile înrudite din sud, marsii şi samniţii, şi coloniile fondate de samniţi încă de la începutul timpurilor istorice. Analiza idiomurilor acestor triburi a arătat că ele, toate, fac parte din familia indo-germanică şi că epoca în care au format o singură limbă este relativ recentă. În sistemul consonantic apare la ei spiranta ciudată f, ceea ce constituie un element de legătură cu etruscii, dar, concomitent, şi o deosebire notabilă faţă de toate triburile elene sau eleno-barbare, ca şi faţă de sanscrită. Aspiratele însă, care sînt întru totul familiare grecilor, iar cele dure şi etruscilor, sînt la origine străine italicilor. Ele sînt înlocuite de unele dintre elementele lor, fie prin consoanele oclusive sonore (b, d, g), fie prin pronunţia distinctă a lui f sau h. Aspiratele mai delicate s, w, j, pe care grecii le înlătură pe cît posibil, sînt păstrate aproape integral în limbile italice şi au fost, pe alocuri, chiar dezvoltate. Suprimarea accentului şi distrugerea terminaţiilor provocată de aceasta sînt comune italicilor, unor triburi greceşti şi etruscilor; italicii au aplicat-o însă mai mult decît grecii şi mai puţin decît etruscii. Confuzia extremă a terminaţiilor în dialectul umbrian nu este, în mod sigur, contemporană originilor acestui idiom, ci rezultatul unei corupţii ulterioare, care s-a manifestat şi în limba Romei, însă mult mai moderat. Din această cauză, vocalele scurte slăbesc, de regulă, în terminaţiile limbilor italice; cele lungi, foarte frecvent. Consoanele finale sînt menţinute, în schimb, cu tenacitate în latină, şi mai mult încă în samnită, în timp ce umbriana le suprimă. Cu aceasta trebuie să fie pus în conexiune faptul că forma medială a lăsat puţine urme în limbile italice şi a fost înlocuită de un pasiv ciudat, format prin adăugirea lui r; că cele mai multe timpuri sînt formate prin combinarea rădăcinilor es şi fu, în timp ce sistemul de terminaţii mai bogate şi folosirea augmentului permit grecilor să se dispenseze de verbele auxiliare. Idiomurile italice, ca şi dialectul eolic au renunţat la dual; ele au conservat în general ablativul, pe care grecii l-au pierdut, şi locativul. Logica severă a italicilor pare că s-a scandalizat la perspectiva înlocuirii ideii de pluralitate prin cea de dualitate sau de multitudine; ei au conservat în schimb obiceiul de a exprima relaţiile dintre cuvinte printr-o flexiune riguroasă. O particularitate a limbii italice, necunoscută nici măcar sanscritei, este obiceiul de a conferi verbului o formă substantivată prin folosirea frecventă a gerunziilor şi a supinelor. Aceste exemple, selectate dintr-un număr considerabil de fenomene analoage, sînt suficiente pentru a demonstra individualitatea limbii italice faţă de oricare alt idiom indo-germanic şi indică, lingvistic, ca şi geografic, limba greacă drept ruda cea mai apropiată a ei; grecul şi italicul sînt fraţi, celtul, germanul şi slavul, verii lor. Unitatea esenţială a tuturor dialectelor şi triburilor italice, ca şi a celor greceşti, trebuie să se fi relevat de timpuriu chiar celor două naţiuni mari. Găsim în limba latină un cuvînt străvechi de origine problematică, Graius sau Graicus, care îi desemnează pe toţi elenii, şi în acelaşi timp denumirea analoagă de Ὀπιϰός, aplicată tuturor triburilor latine şi samnite cunoscute de către greci în Antichitate, dar niciodată iapigilor şi etruscilor. În cadrul idiomurilor italice însă, latina contrastează profund cu dialectele umbro-samnite. Numai două dintre acestea sînt oarecum cunoscute, dar, de asemenea, într-o manieră incompletă şi nesigură. Din rîndul lor, unele dialecte, precum cel al volscilor şi marsilor, ne-au parvenit prea fragmentar pentru a ne permite să le evidenţiem caracterul sau chiar numai să clarificăm, cu certitudine şi precizie, varietăţile dialectale. Altele, precum cel sabin, au dispărut complet, exceptînd cîteva ciudăţenii dialectale conservate în latina provincială. Analiza factorilor străvechi şi istorici atestă indubitabil că toate aceste dialecte aparţin ramurii umbro-samnite a marelui idiom italic şi că această ramură, deşi mult mai apropiată de rădăcina latină decît de cea greacă, se deosebeşte totuşi în mod cert de prima. În cazul pronumelui şi, în general, al limbii, deseori samnitul şi umbrul pronunţau p acolo unde latinul rostea q – astfel, pis în loc de quis. Acestea sînt diferenţe care se stabilesc în general între idiomuri de origine comună; astfel, p este propriu bretonei şi valonei, k, galezei şi irlandezei. Diftongii nu apar aproape deloc în latină şi, în general, în dialectele nordice, conservîndu-se în schimb mai bine în dialectele italice din sud; în directă legătură cu aceasta stă faptul că romanii slăbesc în compunere vocala radicalului, păstrată atît de grijuliu în alte cazuri, ceea ce nu se întîmplă în limbile de aceeaşi origine. Genitivul cuvintelor cu terminaţia în -a este la acestea, ca şi la greci, în -as, iar în limba împlinită a romanilor în -ae; cel al cuvintelor terminate în -us, este -eis în samnită, -es în umbră, -ei la romani. Locativul dispare treptat din structura limbii la aceştia din urmă, în timp ce îşi păstrează rolul în celelalte dialecte italice; dativul cu terminaţia în -bus nu s-a conservat decît la latini. Romanii nu cunosc infinitivul umbro-samnit terminat în -um, în timp ce viitorul osco-umbrian, format din rădăcina es după modelul grecesc (her-est, precum λέγ-σω) dispare la romani şi este înlocuit prin optativul verbului simplu sau prin structuri analoage lui fuo (amabo). În multe dintre aceste situaţii, în formele cazurilor, de exemplu, deosebirile dintre cele două idiomuri se manifestă numai în momentul maturităţii lor, chiar dacă originile lor sînt congruente. Dacă, în consecinţă, limba italică este independentă de cea greacă, atunci dialectul latin se află faţă de cel umbro-samnit în aceeaşi relaţie în care se află dialectul ionic faţă de cel doric; diferenţele dintre oscă şi umbriană şi dialectele înrudite pot fi comparate cu cele dintre dialectul doric din Sicilia şi cel din Sparta. Fiecare dintre aceste fenomene lingvistice este rezultatul şi mărturia unui eveniment istoric. Se poate conchide de aici, cu o certitudine absolută, că din creuzetul comun al popoarelor şi limbilor a descins o ramură care îi includea concomitent atît pe strămoşii grecilor, cît şi pe cei ai italicilor. Italicii s-au desprins de ramura aceasta şi s-au împărţit din nou în populaţiile vestice şi estice, iar cele estice în umbri şi osci. Bineînţeles, limba nu ne poate învăţa unde şi cînd au avut loc aceste sciziuni; gîndirea cea mai temerară nu poate îndrăzni să cerceteze aceste revoluţii, dintre care cele mai vechi au avut loc cu mult înaintea migraţiilor ce au condus strămoşii italicilor peste Apenini. Dimpotrivă, comparaţia limbilor, abordată cu precauţie şi corectitudine, poate să ne ofere o idee aproximativă despre nivelul de cultură atins de începuturile istoriei, care nu este nimic altceva decît dezvoltarea civilizaţiei. Limba, în special în epoca de formare, este imaginea fidelă şi mijlocul de cunoaştere a treptei de civilizaţie atinse de către un popor. Marile revoluţii ale artei şi ale spiritului sînt păstrate în ea ca într-o arhivă, din ale cărei documente viitorul nu va întîrzia să se informeze despre acele timpuri asupra cărora orice tradiţie nemijlocită a amuţit.

În epoca în care popoarele indo-germanice, astăzi separate, formau încă un trunchi unic, cu limbă comună, ele au atins un anumit grad de cultură şi un vocabular adecvat acestuia. Acesta a format moştenirea comună pe care toate popoarele au preluat-o, cu regulile gramaticale stabilite, pentru a continua construirea edificiului lingvistic pe fundaţia dată. În acest vocabular nu întîlnim numai denumirile primare ale existenţei, ale activităţii, ale percepţiilor, precum sum, do, pater, altfel spus aspectul primitiv al impresiilor pe care lumea exterioară le exercită asupra sufletului uman, dar şi un anumit număr de cuvinte care atestă activitatea umană, comune nu numai prin rădăcină, dar ajunse la o formă definitivă în urma folosirii lor. Acesta este patrimoniul comun al trunchiului indo-germanic, care nu poate fi explicat nici printr-o evoluţie simultană a popoarelor, nici prin eventualele împrumuturi posterioare. Astfel, există mărturii cu privire la dezvoltarea vieţii pastorale din acea epocă îndepărtată – denumirile animalelor domestice, fixate o dată pentru totdeauna: sanscritul gâus este latinescul bos, în greacă βοῦς; sanscritul avis este latinescul ovis, în greacă ὄϊς> : sanscritul açvas este latinescul equus, în greacă ἳππος; sanscritul hañsas este latinescul anser, în greacă χήν; în sanscrită avem âtis, în greacă νῆσσα, în latină anas; pecus, sus, porcus, taurus, canis sînt, la fel, cuvinte sanscrite. În acele timpuri îndepărtate, acest neam, pe care se bazează ascensiunea spirituală a umanităţii din epoca lui Homer pînă în zilele noastre, a depăşit stadiul primar al civilizaţiei, vîrsta vînătorii şi a pescuitului, şi a trecut la o viaţă sedentară, cel puţin relativ. În schimb, nu deţinem dovezi sigure pentru a afirma că agricultura i-a fost cunoscută. Limba dovedeşte mai degrabă contrariul. Printre numele greceşti şi latine ale cerealelor nu se întîlneşte nici unul în sanscrită, cu excepţia lui ζέα, care, lingvistic, corespunde sanscritului yavas, desemnînd de fapt în indiană orzul, iar în greacă alacul. Trebuie subliniat că, în raport cu concordanţa esenţială existentă la denumirile animalelor domestice, această deosebire frapantă dintre denumirile plantelor de cultură nu exclude implicit şi posibilitatea vieţii agricole în comun. În viaţa primitivă, transportul şi aclimatizarea plantelor erau mai dificile decît în cazul animalelor; iar cultura orezului la indieni, cea a grîului şi a alacului la greci şi la romani, cea a orzului şi a ovăzului la germani şi la celţi pot fi raportate la o agricultură comună la origine. Pe de altă parte, denumirea comună a unei cereale la greci şi la indieni constituie o dovadă în plus că, înainte de separaţia triburilor, se culegeau şi se mîncau grăunţe de orz şi de alac în Mesopotamia, nu şi o dovadă a faptului ca în această epocă se cultivau cereale. Dacă nu putem obţine un rezultat convingător prin avansarea acestei ipoteze, cercetarea este ajutată în schimb de o altă observaţie; multe dintre cuvintele cele mai importante care se referă la cultură se întîlnesc şi în sanscrită, dar întotdeauna cu o semnificaţie mai largă; agras indică la indieni cîmpul, în general; kûrnu, tot ceea ce se macină; aritram înseamnă cîrmă şi vas; venas, ceea ce este agreabil, în general, şi, în special, o băutură plăcută. Cuvintele acestea sînt deci străvechi, însă raportarea lor exactă la ogor (ager), la cerealele care urmează să fie măcinate (granum; „grîu”), la uneltele care brăzdează pămîntul aşa cum corabia brăzdează suprafaţa mării (aratrum), la mustul strugurelui (vinum) nu se produsese în momentul în care a avut loc separaţia triburilor. În consecinţă, nu trebuie să ne mirăm dacă analogiile prezintă în parte diferenţe sensibile; de exemplu, atît grîul care urmează să fie măcinat, cît şi moara care macină şi-au primit numele (goticul quairnus; în lituaniană, girnôs) de la sanscritul kûrnu. Putem deci să considerăm ca probabil că poporul indo-germanic primitiv n-a cunoscut agricultura şi ca sigur faptul că, dacă a cunoscut-o, ea a jucat totuşi un rol secundar în economie: dacă în această epocă agricultura ar fi fost ceea ce va deveni mai tîrziu pentru greci şi romani, limba ar fi păstrat urme mai profunde. În schimb, pentru construcţia de case şi de bordeie la indo-germanici stau mărturie în sanscrită dam (-as), în latină domus, în greacă δόμος; în sanscrită vecas, în latină vicus, în greacă οἶϰος; în sanscrită dvaras, în latină fores, în greacă ϑύρα; ne este transmisă de asemenea existenţa construcţiei de bărci, prin numele bărcii – în sanscrită, nâus, greacă ναῦς; în latină navis – şi a ramei – în sanscrită aritram, în greacă ἐρετμός; în latină remus, tri-res-mis. De asemenea, constatăm folosirea carului şi domesticirea animalelor pentru a le pune în jug şi la oişte: în sanscrită akshas („osie” şi „car”), în latină axis, în greacă ἄξων, ἄμ-αξα; în sanscrită iugam, în latină iugum, în greacă ζυγόν. Denumirile veşmintelor – în sanscrită vastra, în latină vestis, greacă ἐσϑής – şi ale cusutului – în sanscrită siv, în latină suo; în sanscrită nah, latină neo, greacă νήϑω – sînt şi ele aceleaşi în toate limbile indo-germanice. În cazul îndeletnicirilor mai complicate, cum ar fi ţesutul, nu putem spune acelaşi lucru. În schimb, folosirea focului pentru prepararea mîncărurilor şi a sării pentru condimentarea acestora este o moştenire străveche a naţiunilor indo-germanice; acelaşi lucru este valabil şi în cazul întrebuinţării metalelor pentru unelte şi podoabe. Cel puţin denumirile date cuprului (aes) şi argintului (argentum), poate şi cea a aurului, se întîlnesc în sanscrită, ele neputînd să apară înaintea meşteşugului de reducere a minereurilor şi folosirii metalelor; cuvîntul sanscrit asis şi cel latin ensis dovedesc folosirea primitivă a armelor din metal.

De asemenea, tot din aceste timpuri datează ideile fundamentale pe care se bazează, la urma urmei, întreaga dezvoltare a tuturor statelor indo-germanice: poziţia bărbatului şi a femeii şi relaţiile dintre ei, împărţirea în triburi, sacerdoţiul părintelui familiei şi absenţa unei preoţimi în sine, ca şi a unei diviziuni în caste, sclavia ca instituţie legală, stabilirea zilelor destinate justiţiei în perioadele de lună nouă şi lună plină. În schimb, din epoci mai recente datează organizarea constituţională a comunităţii, distincţia dintre regalitate şi suveranitatea comunităţii, dintre ereditatea privilegiilor regale şi nobiliare şi egalitatea absolută dintre cetăţeni. Înseşi elementele ştiinţei şi ale religiei poartă semnele unei origini comune. Numeralele sînt aceleaşi pînă la o sută (sanscrită çatam, êkaçatam, latină centum, greacă ἑ-ϰατόν, gotic hund); în toate limbile, Luna stă la baza măsurării timpului după mersul ei (mensis). Credinţa în divinitate (în sanscrită devâs, în latină deus, în greacă ϑεός), ca şi cele mai vechi concepţii religioase şi simbolurile naturale aparţin patrimoniului comun al popoarelor. Conceperea Cerului, de exemplu, ca părinte, a Pămîntului, ca mamă a fiinţelor, procesiunile triumfale ale zeilor, care trec, în propriile lor caruri, dintr-un loc într-altul pe căi nivelate cu grijă, viaţa viitoare a sufletelor în împărăţia umbrelor sînt idei fundamentale ale teologiei indiene, dar şi ale celei greceşti şi romane. Înseşi numele unor zei de la Gange corespund cu cele ale zeilor veneraţi la Ilissos sau pe Tibru: astfel, Uranos al grecilor este Varunas, Zeus-ul lor, Iovis pater, Diespiter este Djâus pitâ al Vedelor. Mai multe figuri enigmatice ale mitologiei elene au putut fi reconsiderate datorită cercetării teologiei indiene mai vechi. Figurile străvechi şi misterioase ale Eriniilor nu sînt născociri elene, ci au venit din Orient odată cu primii emigranţi. Ogarul divin Saramâ, care păzeşte pentru suveranul cerului turma aurită a stelelor şi a razelor solare şi adună pentru el norii de ploaie, într-un fel vacile hrănitoare ale cerului, dar care conduce fidel şi sufletele pioase către tărîmurile preafericiţilor, a devenit pentru greci fiul lui Sarama, Saramêyas sau Hermeias. Povestea enigmatică în care grecii relatează furtul vitelor lui Helios şi care concordă cu legenda romană a lui Cacus apare acum ca un ultim ecou de neînţeles al acestei fireşti fantezii străvechi şi pline de înţelesuri.

Sarcina de a determina gradul de cultură la care au ajuns indo-germanicii înainte de despărţirea triburilor aparţine mai degrabă istoriei generale a lumii antice; însă este sarcina specială a istoriei Italiei de a stabili, în limita posibilităţilor, stadiul de dezvoltare a naţiunii greco-italice înainte de despărţirea elenilor şi italicilor. Aceasta nu este o muncă de prisos; descifrăm astfel începutul civilizaţiei italice şi punctul de plecare al istoriei naţionale.

Toate indiciile concordă în a dovedi că, în timp ce indo-germanicii duceau, probabil, o viaţă pastorală şi cunoşteau, în cel mai bun caz, cerealele sălbatice, greco-italicii au fost, dimpotrivă, un popor care cultiva grîul, poate chiar şi viţa-de-vie. Pentru această teză nu pledează însă cunoaşterea agriculturii, care le este comună şi care, în general, nu dovedeşte nicidecum comunitatea lor de origine. Cu greu se poate contesta o legătură istorică a agriculturii indo-germanice cu cea a etniilor chineze, aramaice sau egiptene; şi totuşi, aceste etnii ori sînt de altă origine decît indo-germanicii, ori au fost despărţite de aceştia într-o epocă în care agricultura a fost cu siguranţă necunoscută. Realitatea este că popoarele cele mai civilizate ale lumii antice, ca şi cele de astăzi, au schimbat în continuu uneltele şi plantele de cultură; şi dacă analele Chinei atribuie invenţia agriculturii unui anumit rege, sub care au fost importate cinci specii de cereale într-un anumit an, atunci această poveste ne oferă o idee exactă, cel puţin în trăsăturile ei generale, despre situaţia existentă în această epocă primitivă a civilizaţiei. Cunoaşterea comună a agriculturii, ca şi a alfabetului, a carului de luptă, a purpurei şi a unor unelte şi podoabe dovedeşte mai degrabă relaţiile dintre popoare decît o comunitate a originii. În ceea ce-i priveşte pe greci şi pe italici însă, relaţiile dintre ei fiind relativ bine cunoscute, nu se poate admite supoziţia că agricultura şi scrierea, ca şi arta de a bate monedă, ar fi fost aduse în Italia abia prin intermediul grecilor. Drept dovadă pentru legătura foarte strînsă între agricultura şi scrierea celor două popoare invocăm comunitatea celor mai vechi expresii care se referă la aceste activităţi: ager, ἀγρός; aro, aratrum, ἀρόω, ἄροτρον; ligo, λαχαίνω; hortus, χόρτος; hordeum, χοριϑή; milium, μελίνη; rapa, ῥαφανίς; malva, μαλάχη; vinum, οἶνος; comunitatea originară a agriculturii celor două popoare este dovedită, de asemenea, prin forma plugului, care este aceeaşi pe monumentele străvechi ale Aticii şi Romei; prin alegerea celor mai vechi soiuri de cereale – meiul, orzul, alacul; prin obiceiul de a tăia spicele cu secera şi a le treiera pe aria nivelată, lăsînd vitele să le calce; în fine, prin modul de preparare a cerealelor: puls, πόλτος; pinso, πτίσσω; mola, μύλη (coacerea este de dată mai recentă); de aceea, în ritualul roman, în locul pîinii se foloseşte întotdeauna aluatul sau păsatul. Cultivarea viţei-de-vie în Italia este anterioară celei mai vechi imigraţii greceşti; aceasta o dovedeşte denumirea de „Ţară a vinului” (Οἰνωτρία), care pare a fi la fel de veche precum primele colonii greceşti. Decurge de aici că trecerea de la viaţa pastorală la agricultură – sau, mai corect, împletirea economiei agrare cu cea pastorală – trebuie să fi avut loc după ce indienii au părăsit matca comună a naţiunilor, însă înainte ca elenii şi italicii să se fi despărţit. De altfel, se pare că odată cu apariţia agricultrii elenii şi italicii n-au fost uniţi numai între ei, ci şi cu alţi membri ai marii familii; cert este că cele mai importante cuvinte referitoare la agricultură sînt, ce-i drept, străine membrilor asiatici ai familiei indo-germanice, dar comune grecilor şi romanilor, triburilor celtice, germane, slave şi lituaniene. Separarea patrimoniului comun al naţiunilor de contribuţia fiecăreia în parte, în domeniul obiceiurilor şi al limbii, este departe de stabilirea definitivă a întregii varietăţi a structurilor şi a gradaţiilor acestora. În această privinţă, studierea limbilor se află abia la început, iar istoriografia recompune imaginea preistoriei de cele mai multe ori cu ajutorul mărturiilor obscure ale tradiţiei, în loc să se inspire din tezaurul preţios al limbii. Din această cauză, în momentul de faţă trebuie să ne limităm la a indica diferenţele existente între civilizaţiile familiei indo-germanice, cînd ele se aflau încă în aceeaşi matcă, şi cele ale epocii în care greco-italicii duceau încă o viaţă comună. Deosebirea dintre rezultatele civilizaţiei comune membrilor europeni ai familiei, dar străine membrilor asiatici, de cele realizate de fiecare grup – cum ar fi cel greco-italic, germano-slav – în parte nu poate oferi rezultate mulţumitoare pînă ce nu se vor înregistra progrese decisive în cercetarea lingvistică şi istorică. Cu siguranţă însă, agricultura a devenit, pentru naţiunea greco-italică, dar şi pentru toate celelalte, germenul şi nucleul vieţii publice şi private şi a intrat sub această formă în conştiinţa popoarelor. Casa şi vatra permanentă pe care şi le întemeiază agricultorul, în locul colibei fragile şi al focului itinerant ale păstorului, au intrat în domeniul religios şi au fost idealizate prin zeiţa Vesta sau Ἐστία, poate unica divinitate care, nefiind de sorginte indo-germanică, este totuşi, de la origine, comună ambelor naţiuni. Una dintre cele mai vechi legende ale Italiei atribuie regelui Italus sau, cum trebuie să fi pronunţat italicii, Vitalus sau Vitulus, trecerea poporului de la păstorit la agricultură şi leagă ingenios legislaţia primitivă a Italiei de acest eveniment. Alte versiuni le întîlnim în legenda samnită care transformă taurul în primul conducător al coloniilor originare, sau în cele mai vechi nume naţionale ale latinilor, care aplică poporului denumirile de secerători (siculi, poate şi sicani) sau de agricultori (opsci). Aparţine caracterului contradictoriu al aşa-numitei legende originare romane faptul că aici apare un popor de păstori şi de vînători drept ctitor de cetăţi; tradiţia şi credinţa, legile şi obiceiurile se leagă întotdeauna, la italici, ca şi la eleni, de agricultură. Agricultura în sine, denumirile măsurilor de suprafaţă şi modul de delimitare se bazează, la amîndouă popoarele, pe acelaşi fond originar; de altfel, cultivarea pămîntului nu poate fi imaginată fără o delimitare, chiar şi rudimentară, a acestuia. Vorsus-ul umbrian şi toscan de 100 de picioare pătrate corespunde exact plethron-ului grecesc. Şi principiul delimitării este acelaşi. Agrimensorul se orientează după unul dintre cele patru puncte cardinale, trasează două linii, de la nord la sud şi de la est la vest şi se plasează în punctul lor de intersecţie (templum, τέμενος de la τέμνω). După aceea, trage la distanţe egale linii paralele celor principale, născîndu-se astfel o serie de suprafeţe rectangulare, extremităţile lor fiind marcate prin stîlpi de hotar (termini, în inscripţiile siciliene τέρμονες de obicei ὄροι). Acest mod de delimitare, care este şi etrusc, dar puţin probabil de origine etruscă, îl întîlnim la romani, umbri, samniţi, dar şi în documentele foarte vechi ale heracleoţilor tarentini. Aceştia l-au împrumutat probabil tot aşa de puţin de la italici, precum italicii de la tarentini, el fiind, dimpotrivă, un patrimoniu comun tuturor. Particulară romanilor şi caracteristică pentru ei este numai aplicarea consecventă a principiului cvadraturii, astfel încît chiar şi acolo unde fluviile şi marea formau o graniţă naturală, ei nu o luau în considerare, ci încheiau diviziunea proprietăţii cu ultimul pătrat întreg. Strînsa înrudire a italicilor cu grecii este neîndoielnică nu numai în ceea ce priveşte agricultura, dar şi în celelalte sfere ale activităţii umane străvechi. Casa grecească, aşa cum o descrie Homer, diferă foarte puţin de cea construită şi conservată în Italia. Partea principală a casei latine, iniţial întreaga suprafaţă de locuit din interior, este atrium-ul, mai exact camera „neagră”, cu altarul domestic, patul nupţial, masa pentru servirea mîncării şi vatra. Ea corespunde exact megaronului homeric, cu altarul domestic, vatra şi tavanul înnegrit de fum. Despre construcţia de corăbii nu se poate spune acelaşi lucru. Barca cu rame este un patrimoniu indo-germanic. Trecerea la corăbii cu vele însă aparţine foarte puţin probabil perioadei greco-italice, întrucît nu există expresii, referitoare la navigaţia pe mare, comune grecilor şi italicilor care să nu fie în egală măsură comune tuturor indo-germanicilor. Străvechiul obicei italic al meselor de prînz comune ale ţăranilor, de care mitologia a legat originea agriculturii, a fost comparat, în schimb, de către Aristotel cu sisitele cretane; obiceiurile vechilor romani corespund cu cele ale cretanilor şi laconienilor şi prin aceea că nu mîncau lungiţi pe o bancă, precum urmau să o facă ambele popoare mai tîrziu, ci aşezaţi la masă. Aprinderea focului prin frecarea a două lemne de esenţă diferită este comună tuturor popoarelor; în mod sigur însă, nu este un capriciu al sorţii faptul că grecii şi italicii au dat celor două lemne acelaşi nume: „sfredelul” (τρύπανον, terebra) şi „suportul” (στορεύς, ἐσχάρα, tabula, probabil de la tendere, τέταμαι). De asemenea, vestimentaţia celor două popoare este în esenţă identică, întrucît tunica este corespondentul perfect al chitonului, iar toga nu este nimic altceva decît un himation mai complet. Chiar şi în domeniul foarte diferenţiat al armelor, principalele arme de atac sînt, la amîndouă popoarele, suliţa şi arcul, fapt atestat, în ceea ce priveşte Roma, de denumirile originale date luptătorilor (quirites, samniteas, pilumni – arquites) şi care se acordă, de altfel, cu modul cel mai vechi de luptă, care nu se dădea corp la corp. Astfel, în limba, ca şi în obiceiurile grecilor şi ale italicilor, toate cele referitoare la bazele materiale ale existenţei umane se întemeiază pe aceleaşi elemente; cele mai vechi probleme pe care natura le-a pus omului au fost rezolvate, cîndva, de cele două popoare împreună, în epoca în care alcătuiau încă o singură naţiune.

Alta este situaţia în plan spiritual. Serioasa problemă propusă omului, aceea de a trăi cu sine însuşi, cu semenii săi şi cu comunitatea într-o armonie conştientă, oferă tot atîtea soluţii cîte provincii există în Regatul Părintelui nostru. Aceasta este sfera, şi nu cea materială, unde caracterele indivizilor şi ale popoarelor îşi manifestă diversitatea lor. În perioada greco-italică, cauzele care vor da naştere acestui contrast interior nu existau încă. Numai după separarea elenilor şi italicilor s-a produs acea deosebire spirituală profundă, ale cărei efecte se vor perpetua pînă în timpurile prezente. Familia şi statul, religia şi arta au fost dezvoltate în Grecia şi în Italia atît de original, atît de profund naţionalist, încît fundamentele comune pe care se bazau şi în acest caz amîndouă popoarele au dispărut aproape complet din faţa ochilor noştri. Iată geniul elen care sacrifica întregul individualului, naţiunea comunităţii, comunitatea cetăţeanului, pentru care idealul vieţii era existenţa frumoasă şi bună, dar de multe ori dulcea lenevie, a cărui evoluţie politică consta în adîncirea particularismului originar al ţinuturilor şi, mai tîrziu, chiar în dizolvarea totală a puterii de stat; geniul grec, a cărui gîndire religioasă a creat zeii după chipul oamenilor şi care le-a negat apoi existenţa, care acorda toată libertatea membrelor nude ale adolescenţilor în exerciţiile lor corporale şi dădea frîu liber spiritului în toată măreţia şi grozăvia sa. Şi iată caracterul roman, care creştea fiul sub autoritatea tatălui, cetăţeanul sub autoritatea stăpînului şi pe toţi sub autoritatea zeilor, care nu cerea şi nu onora nimic altceva decît activitatea utilă, care-i obliga pe toţi cetăţenii să dedice fiecare clipă a scurtei lor existenţe unei munci continue, care impunea chiar şi băiatului obligaţia de a-şi acoperi, cu modestie, nuditatea corpului, care-l detesta ca pe un cetăţean neloial pe cel care voia să se ridice deasupra celorlalţi, pentru care statul însemna totul, iar mărirea statului era unica pasiune scuzabilă. Cine ar putea deduce prin gîndire aceste contraste izbitoare din unitatea originară a celor două popoare, care a pregătit formarea şi existenţa lor? A încerca să ridici vălul ar fi o temeritate nechibzuită. Noi ne vom mulţumi să determinăm cu cîteva aluzii începuturile naţionalităţii italice şi legăturile ei cu perioada primitivă, dar nu pentru a oferi cuvinte intuiţiei cititorului inteligent, ci pentru a-l ghida.

Tot ceea ce, într-un stat, putem numi element patriarhal se întemeiază, în Grecia, ca şi în Italia, pe aceleaşi fundamente. Acestora le aparţin înainte de toate relaţiile morale şi respectabile care unesc cele două sexe, care impun bărbatului monogamia şi pedepsesc sever infidelitatea femeii, proclamă egalitatea celor două sexe şi sacralitatea căsătoriei, conferind mamei o poziţie înaltă în interiorul sferei domestice. Grecii însă nu cunosc dezvoltarea severă şi lipsită de consideraţie faţă de individ a puterii soţului, dar mai ales a puterii paterne; aceasta este o trăsătură particulară italicilor, singurii care au transformat supunerea morală în servitute legală. De asemenea, incapacitatea juridică absolută a sclavului, care decurge din esenţa sclaviei, a fost menţinută de romani cu o severitate neîndurătoare şi împinsă pînă la limitele sale ultime. La greci, dimpotrivă, situaţia sclavilor a fost ameliorată de timpuriu de fapt şi de drept; căsătoria lor, de exemplu, a fost recunoscută prin lege. Clanul, mai exact, comunitatea urmaşilor aceluiaşi strămoş, se întemeiază pe ideea de familie, iar clanul a fondat statul, atît la greci, cît şi la romani. În timp ce în evoluţia politică mai puţin riguroasă a Greciei clanul şi-a păstrat o putere aparte în faţa statului pînă într-o epocă foarte înaintată a timpurilor istorice, statul italic se dovedeşte a fi de la început solid închegat, întrucît clanurile sînt complet neutralizate în faţa sa, statul nedevenind o comunitate a clanurilor, ci una a cetăţenilor. Dimpotrivă, în Grecia individul ajunge de timpuriu la o independenţă mai mare faţă de clan şi la o evoluţie mai originală decît în Roma. Faptul e dovedit de evoluţia numelor proprii; la origine foarte asemănătoare între greci şi romani, ele ajung să difere foarte mult. La numele greceşti mai vechi, numelui individului i se adauga deseori numele clanului în formă adjectivală, în timp ce erudiţii romani ştiau că strămoşii lor nu purtau decît un singur nume. În timp ce în Grecia numele clanului în forma adjectivală dispare de timpuriu, el devine la italici, şi nu numai la romani, numele principal, astfel încît numele propriu-zis al individului, prenumele, i se subordonează. Se pare că în numărul din ce în ce mai restrîns şi în importanţa minoră a numelor propriu-zise la italici, şi mai ales la romani, comparativ cu amploarea poetică şi stufoasă a numelor greceşti, se reflectă imaginea acestei nivelări care, la romani, închide individul în cadrul statului, pe cînd grecii ofereau posibilitatea dezvoltării neîngrădite a personalităţii. Viaţa comună în comunităţi familiale, sub autoritatea unor conducători de clanuri, aşa cum ne-o putem imagina pentru epoca greco-italică, nu se aseamănă deloc cu structurile politice ulterioare ale grecilor şi italicilor. Totuşi, ea trebuie să fi conţinut în mod necesar germenii din care s-a dezvoltat legislaţia celor două popoare. „Legile regelui Italus”, care mai erau aplicate în epoca lui Aristotel, pot fi suficiente pentru a demonstra că instituţiile celor două naţiuni corespundeau în esenţă. Ordinea şi justiţia în interiorul comunităţii, războiul şi legea marţială în afara ei, conducerea prin căpetenie a clanului, un sfat al bătrînilor, adunarea oamenilor liberi în stare să poarte armele, o anumită constituţie trebuie să fi fost conţinute în acestea. Procedura judiciară (crimen, ϰρίνειν), pedeapsa (poena, ποίνη), răzbunarea (talio, ταλάω, τλῆναι) sînt concepţii greco-italice. Legea severă a datoriilor prin care debitorul devine răspunzător cu persoana sa pentru înapoierea a ceea ce datorează este comună italicilor şi heracleoţilor tarentini, de exemplu. Ideile fundamentale ale constituţiei romane, regalitatea, senatul şi o adunare a poporului pentru aprobarea sau respingerea propunerilor supuse ei de către rege sau senat nu se găsesc nicăieri exprimate cu mai multă exactitate ca în judecăţile lui Aristotel asupra vechii constituţii cretane. Germenii unor alianţe statale mai mari, întemeiate fie pe fraternitate politică, fie prin contopirea triburilor anterior independente („liga”, συνοιϰισμός), sînt în aceeaşi măsură comuni ambelor naţiuni. Trebuie evidenţiată bine această comunitate fundamentală a structurii politice elene şi italice, deoarece nu se întîlneşte la celelalte ramuri ale familiei indo-germanice; organizaţia comunală a germanilor, de exemplu, nu este bazată pe regalitatea efectivă. Pasajele următoare vor arăta pînă la ce punct grecii şi italicii au construit un edificiu politic diferit, cu toate că au pornit de la aceeaşi bază, şi din ce moment evoluţia naţională este individuală şi originală. Această evoluţie se manifestă şi în religie. În Grecia, ca şi în Italia, credinţa populară a păstrat acelaşi tezaur de concepţii asupra naturii simbolizate şi alegorizate; acesta constituie, atît la greci, cît şi la romani, fundamentul lumii asemănătoare a zeilor şi a spiritelor, care vor îndeplini în epoci ulterioare un rol atît de mare în istoria lor. Prin nenumărate concepţii particulare, prin figura amintită a lui Zeus-Diovis şi Hestia-Vesta, prin ideea spaţiului sacru (τέμενος, templum), prin unele sacrificii şi ceremonii, cele două culte se apropie nu numai întîmplător. Aceste figuri s-au profilat totuşi, în Grecia şi în Italia, cu caracteristici atît de naţionale şi de individuale, încît a devenit foarte dificil de stabilit ce anume provine din patrimoniul comun; foarte des, acesta ori n-a fost înţeles, ori a fost interpretat greşit. De fapt, nici nu putea fi altfel; căci aşa cum între cele două naţiuni s-au cristalizat diferenţele de caracter ce s-au menţinut într-un stadiu latent în epoca greco-italică, la fel s-a produs separaţia dintre ele sub aspect religios, sub aspectul ideii şi al imaginii, care-şi păstrase pînă atunci caracterul de unitate numai în sufletul lor. Acei ţărani antici au putut să-şi închipuie, cînd norii goneau pe bolta cerului, că ogarul zeilor ar aduna vacile rătăcite ale turmei; grecul uită că vacile erau, de fapt, norii şi-l metamorfozează pe acest fiu al ogarului zeilor, formă imaginară pentru confirmarea concepţiei religioase, într-un mesager abil şi oricînd la dispoziţia zeilor. Dacă tunetele vuiau în munţi, îl vedea pe Zeus aruncînd trăsnete de pe înălţimile Olimpului; dacă apărea din nou albastrul cerului, privea în ochii strălucitori ai fiicei lui Zeus, Atena. Aceste imagini s-au cuibărit atît de adînc în sufletul său, încît, foarte curînd, nu a văzut în ele nimic altceva decît fiinţe umane, stăpîne suverane şi puternice ale naturii, pe care le-a modelat după idealul său de frumuseţe. Cu aceeaşi intensitate, însă altfel, s-a manifestat sentimentul religios al ramurii italice; el s-a ataşat strîns ideii şi n-a permis formei să o umbrească. Dacă grecul înalţă ochii spre cer atunci cînd jertfeşte, romanul îşi acoperă fruntea; rugăciunea celui dintîi este contemplaţie, a celui din urmă este meditaţie. În natura întreagă el venerează spiritualul şi universalul. Toate existenţele, omul, ca şi arborele, satul, ca şi cămara, sînt însoţite de către un geniu, care se naşte şi piere odată cu ele, model spiritual al fenomenului fizic care oferă bărbatului Geniul masculin, femeii, pe zeiţa Iuno, graniţelor, pe zeul Terminus, pădurii, pe Silvanus, ciclului anului, pe Vertumnus şi aşa mai departe. În privinţa ocupaţiilor, este simbolizat fiecare moment al activităţii; astfel, în rugăciunile pentru agricultor este invocat spiritul pîrloagei, al aratului, al brazdei, al semănatului, al acoperitului cu pămînt etc., pînă la cel al căratului şi al adăpostirii grîului în hambare şi al deschiderii acestora. În mod asemănător, căsătoria, naşterea şi orice sentiment firesc primesc o existenţă sacră. Cu cît se abstractizează mai mult, cu atît mai departe este plasată zeitatea, iar veneraţia oamenilor creşte implicit. Iupiter şi Iuno sînt, astfel, abstracţiile fiinţei masculine şi ale fiinţei feminine. Dea Dia sau Ceres este puterea zămislitoare, Minerva, cea a aducerii-aminte, Dea Bona sau, la samniţi, Dea Cupra, zeitatea binefăcătoare. În timp ce grecilor totul le părea a fi concret şi corporal, romanul nu voia decît abstracţiuni cu totul transparente; iar dacă grecul a abandonat vechiul tezaur de legende ale timpurilor primitive, întrucît conferea ideii o formă prea vaporoasă, romanul nu a putut să-l păstreze nici atît, deoarece ideile religioase îi deveneau obscure chiar dacă erau filtrate prin cel mai uşor voal al alegoriei. La romani nu găsim nici o urmă a celor mai vechi şi universale mituri – de exemplu, a legendei, cunoscută indienilor, grecilor şi chiar semiţilor, privind descinderea întregii umanităţi dintr-un singur om, ultim supravieţuitor al potopului. Zeii lor nu puteau să se căsătorească sau să zămislească copii, precum cei ai elenilor; ei nu se plimbau invizibili printre muritori şi nu aveau nevoie de nectar. În spiritualitatea lor însă, care apare uniformă numai unei judecăţi uniforme, ei au indus romanilor sentimente religioase mai puternice şi mai energice decît zeii Eladei. Faptul ar putea fi dovedit, chiar dacă istoria ar păstra tăcerea, de denumirea romană, atît de străină limbii greceşti şi spiritului grecesc, de religio, adică acţiunea de a lega. Aşa cum dintr-un tezaur comun India a dezvoltat bogăţia de forme a epopeilor sale, iar Iranul abstracţiile din Zend-Avesta, la fel constatăm în mitologia greacă predominanţa persoanei, iar în mitologia romană, pe cea a ideii; acolo, libertatea, aici, necesitatea. Ceea ce este grav pentru părţile serioase ale existenţei nu este mai puţin grav pentru părţile ei uşoare şi plăcute, care, peste tot, dar mai ales în simplitatea existenţei primitive, nu încearcă să elimine gravitatea, ci s-o voaleze. Elementele cele mai primitive ale artei sînt aceleaşi în Latium, ca şi în Elada: dansul războinic decent, „saltul” (triumphus, ϑρίαμβος, δι-ϑύραμβος); mascarada „oamenilor sătui” (σάτυροι, satura) care, înveliţi în piei de oaie şi de berbec, încheie sărbătoarea cu glume; în fine, flautul, care acompaniază şi domină dansul vesel sau ceremonios cu melodii adaptate împrejurărilor. Poate în nici o altă parte înrudirea strînsă dintre eleni şi italici nu apare aşa de pronunţată ca aici; şi totuşi, evoluţia celor două naţiuni nu s-a îndepărtat în nici o altă privinţă mai mult decît în cazul acesta. Educaţia tineretului din Latium rămînea închisă cu desăvîrşire în interiorul spaţiului domestic; în Grecia, aspiraţiile spre o dezvoltare variată şi armonioasă a trupului şi a spiritului au creat ştiinţele gimnasticii şi educaţiei, cultivate în aceeaşi măsură de către naţiune şi individ ca pe bunul cel mai de preţ. Latium, prin sărăcia evoluţiei sale artistice, nu depăşeşte nivelul popoarelor necivilizate; în Elada, din concepţiile religioase au rezultat, cu o rapiditate incredibilă, mitul şi cultul imaginilor, iar din acestea lumea mirifică a poeziei şi a sculpturii, care nu-şi găseşte egal în istorie. În Latium, în viaţa publică şi privată, inteligenţa, bogăţia şi puterea sînt singurele valori; le-a fost menit elenilor să simtă superioritatea îmbătătoare a frumuseţii, să slujească băiatul frumos, iubit cu un entuziasm în acelaşi timp senzual şi ideal, şi să regăsească în cîntecele de război ale bardului divin curajul pierdut. Cele două naţiuni prin care Antichitatea şi-a atins apogeul stau astfel una alături de cealaltă, diferite prin evoluţie, însă egale prin valoare. Preeminenţa elenilor asupra italicilor este mai uşor de înţeles, dînd seamă de o faimă mai mare; profundul sentiment al prezenţei universalului în particular, devotamentul şi puterea de sacrificiu ale individului, credinţa nestrămutată în zeii proprii – iată tezaurul bogat al naţiunii italice. Amîndouă naţiunile s-au dezvoltat unilateral şi, în consecinţă, amîndouă complet. Ar fi un gest de meschinărie sufletească să i se reproşeze atenianului că n-a ştiut să-şi organizeze statul precum Fabii sau Valerii, sau romanului că n-a învăţat să sculpteze ca Fidias sau să scrie ca Aristofan. Caracterul cel mai frumos şi mai original al geniului grecilor a fost cu certitudine acela care nu le-a permis trecerea de la unitatea naţională la unitatea politică fără a schimba concomitent politica lor cu despotismul. Lumea ideală a frumuseţii a însemnat totul pentru greci şi le-a compensat, în anumite limite, tot ce le lipsea în lumea reală. Oriunde a răsărit în Grecia o tendinţă spre unitate, ea nu se baza pe principiile nemijlocit politice, ci pe artă şi jocuri. Grecii n-au cunoscut altă unitate decît Jocurile Olimpice, poemele homerice şi tragediile lui Euripide. Italicul, dimpotrivă, sacrifica hotărît propria voinţă salvării publice şi învăţa să se supună tatălui, pentru a şti, mai tîrziu, să se supună statului. Individul putea să piară prin această supunere, iar germenii umani cei mai promiţători puteau să degenereze din cauza ei; italicul cîştiga în schimb o patrie şi un spirit patriotic, aşa cum grecul nu le-a cunoscut niciodată, şi, singur dintre toate naţiunile Antichităţii, a reuşit să instituie unitatea naţională bazată pe constituţie, a cărei temelie a fost autoguvernarea. Această unitate naţională îi va aduce într-o zi supremaţia nu numai asupra Greciei divizate, ci şi asupra întregii lumi cunoscute.

Capitolul III

Aşezarea latinilor

Patria familiei indo-germanice este partea orientală a Asiei Centrale. Ea s-a extins de aici asupra Indiei în direcţia sud-estică, iar în direcţia nord-vestică asupra Europei. Este dificil de stabilit cu exactitate aria originară de locuire a indo-germanicilor; oricum, ea trebuie să fi fost în interiorul continentului şi la depărtare de mare, deoarece limbile indo-germanice ale Asiei şi Europei nu au un termen comun pentru a desemna marea. Unele urme se pronunţă în favoarea meleagurilor Eufratului, astfel încît patria primitivă a celor două familii de o importanţă extraordinară în istoria civilizaţiilor, cea a indo-germanicilor şi cea a arameilor, se găseşte, în mod ciudat, în acelaşi spaţiu geografic – circumstanţă care pare să sprijine ipoteza unei origini comune a celor două familii. Chiar admiţînd supoziţia, comunitatea aceasta n-a putut să existe decît înaintea evoluţiei civilizaţiei şi a limbii. Precizarea acestei situaţii originare, ca şi urmărirea triburilor în migraţiile lor îndepărtate, a fiecăruia în parte, sînt deopotrivă de dificile. Ramura europeană a petrecut poate mai mult timp în Persia şi în Armenia după emigrarea indienilor; căci, după toate probabilităţile, aici se află leagănul agriculturii şi viticulturii. Orzul, alacul şi grîul sînt indigene în Mesopotamia, viţa-de-vie, la sud de Caucaz şi de Marea Caspică; tot aici pămîntul adăposteşte prunul, nucul şi alţi pomi fructiferi uşor de transplantat. De asemenea, e remarcabil că majoritatea naţiunilor europene, latinii, celţii, germanii şi slavii, au un termen comun pentru desemnarea mării; aceasta dovedeşte că ele au atins, înaintea separării, ţărmurile Mării Negre sau ale Mării Caspice. Pe ce drum au ajuns italicii la poalele Alpilor şi unde au poposit în timpurile în care mai erau încă uniţi cu grecii? La această întrebare nu se poate răspunde pînă cînd nu se stabileşte calea, Asia Mică sau ţinuturile dunărene, pe care elenii au pătruns în Grecia. Se poate afirma cu certitudine că italicii, ca şi indienii, au pătruns dinspre nord în peninsula lor. Trecerea tribului umbro-sabelic pe creasta muntoasă centrală a Italiei în direcţia nord-sud se poate urmări încă foarte bine; ultimele etape ale acestei migraţii aparţin, ce-i drept, timpurilor istorice. Vestigii mai puţine ne vorbesc despre căile de migraţie ale latinilor. Probabil ea s-a desfăşurat într-o direcţie asemănătoare, de-a lungul coastei de vest, cu mult înaintea mişcării primelor triburi sabelice. Puhoiul a atins înălţimile numai după ce fuseseră ocupate şesurile, iar faptul că ei se aşază în lungul ţărmului în această epocă explică de ce sabelii au trebuit să se mulţumească cu munţii arizi pe care i-au părăsit ulterior pentru a se infiltra printre triburile latine. Este arhicunoscut că între malul stîng al Tibrului şi Munţii Volscilor locuia un trib latin. Aceşti munţi însă, care par să fi fost dispreţuiţi în timpul primei migraţii, cînd cîmpiile din Latium şi Campania erau încă deschise imigranţilor, au fost ocupaţi de către un trib ce pare să fi fost prin origine mai apropiat de sabeli decît de latini, aşa cum o arată inscripţiile volsce. Fără îndoială însă, în Campania trăiau latini înainte de migraţia greacă şi samnită, căci denumirile italice Novla sau Nola (Oraşul Nou), Campani, Capua, Volturnus (de la volvere), ca şi Iuturna (de la iuvare), Opsci („lucrători”) sînt mai recente decît invazia samnită şi dovedesc că un trib italic şi, probabil latin, ausonii, era stăpîn în Campania cînd Cumae a fost fondată de către greci. Mai mult, primii locuitori ai regiunilor ocupate mai tîrziu de către lucanieni şi brutieni, Itali propriu-zişi (locuitori ai „ţării vitelor”), sînt alăturaţi de cei mai buni observatori nu populaţiei iapigilor, ci celei italice. Nimic nu ne împiedică să îi apropiem de tribul latin, întrucît elenizarea acestor ţinuturi încă înainte de începutul dezvoltării politice a Italiei şi invazia ulterioară a hoardelor samnite au dus la dispariţia totală a urmelor acestei naţionalităţi antice. Legende străvechi stabilesc legături şi între tribul, de asemenea dispărut, al siculilor şi Roma; astfel, cel mai vechi istoriograf italic, Antiochus din Siracusa, povesteşte că un om, numit Sikelos, a venit ca transfug din Roma la Morges, regele Italiei (însemnînd aici peninsula brutienilor). Aceste legende par să se întemeieze pe identitatea etnică a siculilor, dintre care se mai întîlneau descendenţi în Italia pe timpul lui Thukydides, şi a latinilor – ipoteză acceptată de către istorici. Asemănarea izbitoare a cîtorva particularităţi lingvistice dintre elina din Sicilia şi latină trebuie să fie explicată, neîndoielnic, nu prin identitatea originară a celor două limbi, ci prin vechile relaţii comerciale care s-au stabilit între Roma şi grecii din Sicilia. Totuşi, nu numai teritoriul latin, dar şi ţinuturile din Campania şi Lucania, Italia propriu-zisă dintre golfurile de la Tarentum şi Laos şi partea orientală a Siciliei, au fost locuite de diferitele populaţii ale familiei latine.

Destinele acestor populaţii au fost foarte diferite. Cele care se stabiliseră în Sicilia, în Grecia Mare şi în Campania au venit în contact cu grecii într-o epocă în care n-au putut să opună nici o rezistenţă civilizaţiei acestora şi ori au fost elenizaţi complet, precum în Sicilia, ori slăbiţi în aşa măsură, încît au sucombat fără rezistenţă în faţa energiei juvenile a ţăranilor samniţi. Sicilienii, italii, morgeţii n-au reuşit astfel să joace un rol activ în istoria peninsulei. Situaţia din Latium a fost alta. Aici n-au fost întemeiate colonii greceşti şi, după lupte grele, locuitorii au reuşit să se impună atît faţă de sabini, cît şi faţă de vecinii din nord. Să aruncăm o privire asupra ţinutului care-şi va exercita, ca nici o altă regiune, influenţa asupra destinelor lumii antice.

Cîmpia din Latium a fost, din timpurile cele mai îndepărtate, scena celor mai grandioase cataclisme prin care acţiunea lentă a aluviunilor şi erupţiile vulcanilor gigantici au alcătuit, strat peste strat, acest pămînt pe care urma să se decidă cărui popor îi va aparţine stăpînirea lumii. Latiumul este străjuit la est de Munţii Sabinilor şi Ecvilor, care aparţin Apeninilor, în sud de Munţii Volscilor, care ating o înălţime de 4000 de picioare, fiind separaţi de lanţul principal al Apeninilor prin platoul lui Sacco (Trerus, afluent al lui Liris), teritoriul vechi al hernicilor şi care, extinzîndu-se către vest, se termină cu promontoriul de la Terracina; la vest este marea, care, pe ţărmul acesta, are porturi puţine şi mici; în nord, cîmpia pătrunde pe alocuri în peisajul muntos al Etruriei. Astfel înconjurat, Latium formează o cîmpie încîntătoare, udată de Tibru, „Torentul munţilor”, care izvorăşte din munţii Umbriei, şi de Anio, care porneşte din Munţii Sabinilor. Munţii se înalţă din cîmpie ca nişte insule; unii sînt stînci calcaroase abrupte, precum Soracte, la nord-est, sau promontoriul de la Circe, în sud-est, şi colina asemănătoare, mai domoală însă, a Ianiculumului de la Roma; alţii sînt ridicături de teren de origine vulcanică, ale căror cratere au devenit lacuri, unele dăinuind pînă astăzi. Cei mai importanţi dintre aceştia sînt Munţii Albani, care se ridică, izolaţi din toate părţile, între Munţii Volscilor şi fluviul Tibru. Aici s-a stabilit populaţia pe care istoria o cunoaşte sub numele de latini sau, cum s-au denumit mai tîrziu pentru a putea fi deosebiţi de alte comunităţi latine, venite ulterior în Latium, „latinii vechi” (prisci Latini). Numai că teritoriul stăpînit de ei, Latium, nu este decît o mică parte a acestei cîmpii central-italice. Întregul teritoriu de la nord de Tibru este o ţară străină latinilor, ba chiar potrivnică, ai cărei locuitori n-au putut fi legaţi niciodată printr-un tratat durabil, nici printr-o pace generală, şi cu care, se pare, au fost încheiate numai armistiţii temporare. Înspre nord, graniţa Tibrului este străveche şi se pare că nici istoria, nici tradiţia cea mai demnă de crezare nu au păstrat vreo amintire referitoare la cînd şi cum s-a statornicit această delimitare aşa de bogată în consecinţe. În momentul în care începe istoria noastră, găsim întinderile joase şi mlăştinoase din sudul Munţilor Albani sub stăpînirea unei populaţii umbro-sabelice, a rutulilor şi a volscilor; Ardea şi Velitrae n-au fost socotite, la origine, printre oraşele latine. Din acest teritoriu, numai partea centrală, cuprinsă între Tibru, zona premontană a Apeninilor, Munţii Albani şi mare, o suprafaţă de aproximativ 34 de mile pătrate germane, puţin mai mare decît actualul canton Zürich, formează Latium, „Cîmpia largă”, aşa cum se poate admira de pe înălţimile lui Monte Cavo. Deşi întins, peisajul nu este uniform. Cu excepţia ţărmului nisipos al mării, format şi de către aluviunile Tibrului, cîmpia este întreruptă de coline de tuf de o înălţime medie, deseori abrupte însă, şi de crăpături adînci în pămînt. Între aceste ridicături şi depresiuni ale terenului, iarna se formează acele bălţi care se evaporă din cauza caniculei din timpul verii, dînd naştere aerului infestat de miasme care bîntuie ţinutul, astăzi, ca şi atunci. Este o eroare să punem aceste miasme pe seama decăderii agriculturii, cauzată de guvernarea deficitară din ultimele secole; originea lor, nu se ştie foarte bine cum, pare să rezide în înclinarea mică a terenului şi aceasta este cauza lor de atunci, ca şi de acum, după milenii. Este adevărat însă că aerul dezagreabil se poate înlătura pînă la o anumită limită prin intensificarea agriculturii; suprafaţa cultivată accelerează desecarea terenurilor cu ape stătătoare. Făcînd abstracţie de această constatare, rămîne o enigmă dezvoltarea unei populaţii dense de agricultori în nişte ţinuturi cum ne apar astăzi cele din Cîmpia Latină şi şesurile de la Sybaris şi Metapontion, în care o populaţie nu poate prospera în condiţii salubre şi în care călătorul evită să petreacă chiar şi numai o singură noapte. Trebuie să ne amintim că omul aflat pe o treaptă mai joasă a civilizaţiei percepe mai îndeaproape cerinţele naturii şi li se supune mai uşor; poate şi constituţia sa fizică este mai elastică şi se ataşează gliei mai intim. În Sardinia, agricultura persistă în condiţii identice; aerul infestat este prezent şi aici, iar ţăranul se sustrage efectelor lui prin precauţia în alegerea îmbrăcămintei, a mîncării şi a orelor de muncă. Într-adevăr, nimic nu protejează mai eficient de aria cattiva decît purtarea hainelor din piei de animale şi focul nedomolit; aşa se explică de ce ţăranul roman mergea întotdeauna îmbrăcat în haine grele de lînă şi nu lăsa niciodată să se stingă focul în vatra sa. De altfel, aceste meleaguri trebuiau să pară primitoare unei populaţii agricole migratoare; ţărîna se poate lucra uşor cu sapa şi cu săpăliga cu trei colţi şi dă roade şi fără îngrăşăminte, deşi oferă recolte mediocre faţă de cele din alte ţinuturi italice. La grîu se recoltează, în medie, de cinci ori cantitatea însămînţată. Un surplus de apă bună nu există; cu atît mai preţuit şi mai sacru a fost pentru populaţie orice izvor limpede.

Cu privire la desfăşurarea aşezării latinilor în ţinutul care le va purta numele nu s-a păstrat nici o tradiţie şi, în această privinţă, sîntem constrînşi aproape în exclusivitate la simple deducţii. Unele lucruri însă pot fi recunoscute sau presupuse cu mare probabilitate. Marca romană se împărţea din timpuri străvechi într-un număr de cantoane ale clanurilor, care au fost utilizate mai tîrziu pentru fundamentarea împărţirii în cartiere rurale (tribus rusticae). Conform tradiţiei, numele cartierului claudin provine de la aşezarea clanului Claudiilor pe malul lui Anio; şi în numele celorlalte clanuri întîlnim urme ale împărţirii asemănătoare a altor districte. Acestea nu sînt derivate de la denumirile unor locuri, ci sînt formate, fără excepţie, din denumirile clanurilor. Aceste clanuri care au dat nume cartierelor teritoriului originar roman, în măsura în care n-au dispărut cu totul (precum Camilii, Galerii, Lemonii, Polii, Pupinii, Voltinii), sînt, cu certitudine, primele familii patriciene ale Romei (Aemilii, Cornelii, Fabii, Horatii, Menenii, Papirii, Romilii, Sergii, Veturii). Este remarcabil că dintre toate aceste clanuri nu există nici unul despre care să se poată spune cu certitudine că a imigrat mai tîrziu în Roma. Fiecare comunitate italică şi, fără îndoială şi elenă, trebuie să fi fost împărţită, ca şi cea romană, într-un număr de clanuri, concomitent în baza comunităţii de teritoriu şi a înrudirii de sînge. Aceasta este „casa” (οἰϰία) grecilor, care a format în Grecia comele şi demele, iar la Roma tribus-urile. Denumirea italică cuprinzătoare, „casă” (vicus) sau „clădire” (pagus de la pangere), indică, de asemenea, locuirea comună a membrilor unui clan, ajungînd să desemneze cătunul sau satul printr-o mutaţie lesne de înţeles, datorată uzului limbii. Aşa cum fiecare familie deţinea un lot, tot astfel clanul reunit îşi avea pămînturile sale, care au fost cultivate, pînă în timpuri relativ tîrzii, după modelul proprietăţii familiale, altfel spus, după principiul indiviziunii. Întrebarea dacă clanurile s-au grupat în sate abia în Latium ori au pătruns aici ca o comunitate deja formată nu poate fi elucidată. De asemenea, nu putem să determinăm în ce măsură clanul se forma, pe lîngă cei de o origine comună, şi din indivizi neînrudiţi prin sînge. De la începuturi însă, aceste comunităţi nu au fost privite drept unităţi de sine stătătoare, ci ca părţi integrante ale unui edificiu politic (civitas, populus). Acesta se prezintă mai întîi ca o reuniune de sate de aceeaşi origine, de aceeaşi limbă şi cu aceleaşi obiceiuri, supuse aceloraşi legi şi bucurîndu-se de aceeaşi justiţie, asociate în scop defensiv şi în vederea atacului în afară. Un canton astfel organizat avea nevoie de un centru stabil, în aceeaşi măsură ca şi clanul. Dar întrucît membrii clanului, mai exact locuitorii cantonului, trăiau în sate, centrul lui nu putea să fie un spaţiu locuit, un oraş, ci numai un loc de adunare comun. Acesta includea locul în care desfăşurau actele de justiţie şi sanctuarul cantonului; aici, locuitorii lui se adunau în fiecare a opta zi pentru tîrg şi pentru distracţie şi tot aici ei, ca şi animalele lor erau mai bine apăraţi în faţa incursiunilor inamicului. În timpuri normale, de altfel, aceste centre au fost foarte puţin sau deloc populate. Locuri de refugiu asemănătoare se întîlnesc încă frecvent în zona deluroasă a Elveţiei orientale pe o serie de vîrfuri muntoase. Un astfel de loc se numeşte în Italia „înălţime” (capitolium, precum ἄϰρα, „vîrful dealului”) sau „citadelă” (arx de la arcere); acesta nu este încă un oraş, dar constituie temelia unui viitor oraş, urmînd ca edificiile să se grupeze în jurul acropolei şi să se împrejmuiască mai tîrziu cu o „incintă” (urbs, înrudit cu urvus, curvus, poate şi cu orbis). Diferenţa exterioară dintre citadelă şi oraş constă în numărul porţilor, cît mai puţine în cazul citadelei, cu mai multe în cazul oraşului; citadela are, de regulă, o singură poartă, oraşul, cel puţin trei. Pe aceste fortificaţii se bazează constituţia preurbană a cantoanelor Italiei; ea s-a păstrat pînă în zilele noastre în acele ţinuturi italiene, precum ţinutul marsilor şi unele districte ale Abruzzilor, în care stadiul urban a fost atins abia foarte tîrziu sau nici pînă în prezent. Ţinuturile ecvilor, care în timpul cezarilor trăiau încă în nenumărate sate deschise, şi nu în oraşe, prezintă un număr apreciabil de ziduri antice de incintă care, fiind considerate drept „oraşe părăsite”, cu temple solitare, au provocat uimirea arheologilor romani, ca şi pe cea a arheologilor din zilele noastre; primii au încercat să-i plaseze aici pe „locuitorii lor primitivi” (aborigines), ceilalţi pe pelasgi. Sîntem convinşi că ar fi mai corect să recunoaştem în aceste locuri nu oraşe înconjurate de ziduri, ci refugii pentru locuitorii cantonului, aşa cum, fără îndoială, trebuie să fi existat odinioară pe întregul cuprins al Italiei, într-o formă prea puţin artistică poate. Este firesc ca, în epoca în care oamenii ajunşi să locuiască în oraşe şi le înconjurau cu ziduri de piatră, locuitorii acestor sate deschise, care continuau să habiteze în locuinţele lor, să înlocuiască valurile de pămînt şi palisadele cu fortificaţii din piatră. În epocile următoare, cînd, în condiţiile unei păci asigurate, n-a mai fost nevoie de aceste fortificaţii, refugiile au fost părăsite şi au devenit enigme pentru generaţiile posterioare.

În consecinţă, aceste ţinuturi, în care acropola îndeplinea rolul de centru şi care includeau un anumit număr de clanuri, formează primele unităţi politice, care constituie punctul de plecare al istoriei Italiei. Unde şi în ce proporţii s-au format în Latium cantoane asemănătoare nu se poate determina cu exactitate, dar nici nu este de vreun interes istoric deosebit. Culmile izolate ale Munţilor Albani, care au oferit imigranţilor aerul cel mai sănătos, izvoarele cele mai limpezi şi cea mai mare securitate, într-un cuvînt, fortăreaţa naturală a Latiumului, au fost ocupate neîndoielnic primele de către nou-veniţi. Într-adevăr aici, pe lungimea îngustului platou care domina Palazzuola, între Lacul Alban („Lago di Castello”) şi Muntele Albei („Monte Cavo”), a fost întemeiată Alba, considerată unanim sediul originar al populaţiei latine şi metropola Romei, la fel ca şi a tuturor celorlalte comunităţi latine. Pe aceste pante se află, de asemenea, străvechile localităţi latine Lanuvium, Aricia şi Tusculum. Aici se găsesc încă acele construcţii străvechi care indică începutul civilizaţiei şi care dovedesc posterităţii că Pallas Athena a intrat adultă în lume. Astfel trebuie să fie privită acea cioplire a peretelui prăpăstios de stîncă, dominat de Alba înspre Palazzuola care, apărată de povîrnişurile abrupte ale Muntelui Cavo înspre sud, este în aceeaşi măsură inabordabilă dinspre nord şi nu poate fi atacată decît de pe două cărări înguste, de la est şi de la vest, uşor de apărat şi pe care se desfăşura comerţul oraşului. Astfel trebuie să fie privită galeria imensă, înaltă de un stat de om, tăiată în peretele dur de lavă, de o grosime de 6 000 de picioare, prin care lacul care se formase în craterul Muntelui Alban a fost redus la adîncimea lui actuală, lăsînd astfel pe muntele însuşi un teren larg pentru agricultură. Culmile ultimilor pinteni ai Munţilor Sabini sînt, de asemenea, acropole naturale ale Cîmpiei Latine, iar oraşele celebre Tibur şi Praeneste au rezultat, la fel, din astfel de acropole ale cantoanelor. Labicii, Gabii şi Nomentum, situate în cîmpia care se întinde între Munţii Albani, Sabini şi Tibru, Roma, pe Tibru, Laurentum şi Lanuvium, pe ţărm, sînt centre mai mult sau mai puţin vechi ale colonizării latine, fără a aminti de numărul mare al cetăţilor mai mici sau date cu totul uitării. Toate aceste cantoane au fost suverane în timpurile străvechi şi au fost conduse fiecare de către o căpetenie a lor, ajutată de sfatul bătrînilor şi de adunarea bărbaţilor înarmaţi. Totuşi, nu numai sentimentul comunităţii de origine şi de limbă a menţinut unitatea acestor cantoane, ci ea s-a manifestat şi printr-o instituţie religioasă şi politică de cea mai mare importanţă – federaţia eternă a tuturor cantoanelor latine. La origine, conform uzanţei universale în Italia, ca şi în Grecia, conducerea revenea acelui canton între ale cărei graniţe se afla centrul de adunare al federaţiei; acesta a fost cantonul de la Alba, care, cum am menţionat mai sus, a fost considerat cel mai vechi şi mai renumit dintre toate cantoanele latine. Iniţial au fost 30 de cantoane care alcătuiau baza, număr pe care îl regăsim deseori în Grecia şi în Italia în cazul părţilor unei alianţe politice. Tradiţia nu ne-a păstrat şi noi nu mai putem determina care au fost cele treizeci de cantoane latine vechi sau cum erau denumite, în baza drepturilor de metropolă ale Albei, cele treizeci de colonii albane vechi. Evenimentul central al acestor adunări era, precum Panbeoţiile şi Panionienele pentru confederaţia beoţienilor şi cea a ionienilor, „Sărbătoarea latină” (Feriae Latinae), în timpul căreia latinii, reuniţi într-o zi fixată de către un magistrat, jertfeau anual pe Muntele Alban (Mons Albanus, „Monte Cavo”) un taur „Zeului Latin” (Iupiter Latiaris). Fiecare comunitate trebuia să contribuie la ofranda adusă cu o anumită cantitate de vite, de lapte şi de brînză, avînd în schimb dreptul să primească o bucată din carnea animalului sacrificat. Aceste obiceiuri s-au perpetuat timp îndelungat şi ele sînt bine cunoscute; însă în ceea ce priveşte efectele juridice mai importante ale acestei asociaţii nu putem să avansăm decît presupuneri. Din timpuri străvechi, sărbătorilor de pe Muntele Alban li s-a asociat adunarea conducătorilor acestor comunităţi; aceasta se desfăşura pe locul de justiţie vecin, la izvorul Ferentinei (la Marino). O asemenea confederaţie nu se poate imagina nicidecum fără o conducere supremă şi fără o legislaţie aplicabilă tuturor participanţilor. Tradiţia ne-o confirmă şi este verosimil ca federaţia să fi avut mijloacele de represiune necesare în cazul violării legilor alianţei şi să fi putut pronunţa, în acest caz, chiar şi condamnarea la moarte. Ca părţi integrante ale acestei vechi legislaţii a confederaţiei, putem considera că egalitatea de drepturi şi cea referitoare la căsătorie erau comune triburilor latine; de aici decurge faptul că fiecare latin putea să conceapă copii legitimi cu fiecare latină cu care se căsătorea, putea să achiziţioneze proprietăţi oriunde în Latium şi să se dedice aici comerţului. Confederaţia trebuie să fi instituit, de asemenea, un tribunal de arbitraj confederativ, care reglementa neînţelegerile ivite între diferitele cantoane; în schimb, nu se poate dovedi existenţa unei limitări a puterii suverane deţinute de fiecare canton în privinţa declarării păcii sau a războiului. De asemenea, nu poate fi pus la îndoială faptul că prin constituţia confederaţiei trebuie să se fi oferit posibilitatea de a putea duce un război defensiv sau chiar ofensiv; în cazul acesta, devenea necesară prezenţa unui general, a unui dux al ligii. Nu avem însă nici un temei să admitem că, în acest caz, comunitatea ar fi fost silită să contribuie cu un contingent înarmat sau că, dimpotrivă, i s-ar fi interzis să poarte un război pe cont propriu, chiar şi împotriva unui membru al confederaţiei. În schimb, există urme care dovedesc că, în timpul Sărbătorii Latine, la fel ca la sărbătorile federative elene, se instaura în Latium o pace impusă de zei şi că, probabil, triburile aflate în război îşi asigurau pe durata ei trecere liberă. E şi mai greu să definim privilegiile cantonului conducător; putem afirma doar că nu există vreo raţiune de a atribui conducerii albane o reală hegemonie politică asupra Latiumului, ci, mai degrabă şi aproape sigur, aceasta nu semnifica în Latium mai mult decît conducerea onorifică a Elidei în Grecia. În general, întinderea şi sfera de activitate a acestei confederaţii pare să fi fost liberă şi nestatornică; ea a fost şi rămîne însă nu o adunare accidentală a unor comunităţi mai mult sau mai puţin înrudite, ci expresia justă şi necesară a unităţii populaţiei latine. Chiar dacă confederaţia latină n-a cuprins mereu toate comunităţile latine, n-a permis în schimb niciodată primirea în rîndurile ei a unei comunităţi nelatine. Instituţia ei corespondentă din Grecia nu este amficţionia delfică, ci confederaţia beoţiană sau etoliană. Aceste contururi generale trebuie să fie suficiente; orice încercare de a îngroşa liniile ar deforma imaginea. Jocul variat, care a apropiat şi a îndepărtat rînd pe rînd pe unele sau pe altele dintre cantoanele latine, ca un fel de atomi politici, a dispărut pentru totdeauna din faţa ochilor noştri, fără a lăsa urme vizibile. Ajunge să reţinem existenţa unică şi persistentă a acestor comunităţi care, deşi nu au abandonat autonomia lor grupîndu-se în jurul unui centru comun, au cultivat şi au promovat totuşi sentimentul comunităţii naţionale. Acest sentiment a pregătit trecerea de la particularismul cantonal, prin care începe şi trebuie să înceapă istoria oricărui popor, la unitatea naţională, cu care se termină sau ar trebui să se termine istoria oricărui popor.

Capitolul IV

Începuturile Romei

Aproximativ la trei mile germane de la gurile Tibrului, în amonte, pe ambele maluri ale fluviului, se înalţă coline domoale, mai înalte pe cel drept, mai scunde pe cel stîng. De acestea din urmă se leagă, de cel puţin 2 500 de ani, numele romanilor. Desigur, nu putem determina cum şi cînd a apărut acest nume. Putem afirma cu destulă siguranţă că, sub forma cea mai timpurie sub care ne sînt cunoscuţi, locuitorii acestui canton nu se numeau romani, ci – datorită unei mutaţii consonantice foarte frecvente în limbile primitive şi în special în latina veche – ramni (Ramnes), mărturie a vechimii imemoriale a acestui nume. Etimologia lui nu poate fi stabilită cu certitudine; este posibil ca ramnes să semnifice „oamenii pădurii” sau „ai desişurilor”. Ei n-au rămas însă unicii locuitori ai colinelor de pe malul Tibrului. În structurarea celei mai vechi comunităţi romane s-a păstrat dovada originii ei; ea a fost formată prin contopirea a trei cantoane, probabil cîndva independente: al ramnilor, al titiilor şi al lucerilor; aceste trei populaţii s-au unit într-o singură comunitate, formînd un fel de συνοιϰισμός asemănător acelui care, în Attica, a dat naştere Atenei. Antichitatea străveche a acestei diviziuni tripartite este atestată cu putere de faptul că romanii folosesc, în materie de drept constituţional, pentru „a împărţi” şi „parte” tribuere („a împărţi în trei”) şi tribus („o treime”); ca şi cuvîntul nostru „cartier”, această expresie şi-a pierdut însă de timpuriu semnificaţia numerică originară. Chiar după unire, fiecare dintre aceste trei comunităţi, devenite diviziuni, deţinea treimea ei din teritoriul comun şi era reprezentată proporţional în garda cetăţenească şi în sfatul bătrînilor. În ritualul însuşi, numărul divizibil cu trei al membrilor celor mai vechi colegii – Vestalele, Saliens, Fratres Arvales, Luperci, Augures – derivă fără îndoială de la această diviziune tripartită. Asupra acestor trei elemente în care se împarte populaţia primitivă a Romei s-au tras concluziile cele mai extravagante. În legătură cu această diviziune s-a emis ipoteza, inconsistentă, că naţiunea romană ar fi luat naştere dintr-un popor amestecat şi s-a încercat, prin diferite mijloace, să se prezinte cele trei mari rase ale Italiei drept părţi integrante ale Romei primitive şi să se transforme poporul, care a demonstrat prin limba, politica şi religia sa o evoluţie atît de pură şi de originară, într-un amalgam confuz de rămăşiţe etrusce, sabine, elene şi chiar pelasge. După ce am înlăturat ipotezele acestea iraţionale şi contradictorii, putem să rezumăm în cîteva cuvinte ceea ce se poate spune despre naţionalitatea elementelor componente ale comunităţii romane primitive. Faptul că ramnii aparţin familiei latine nu se poate pune la îndoială, întrucît ei au conferit numele lor noii comunităţi romane şi, în consecinţă, trebuie să fi influenţat în mod esenţial naţionalitatea populaţiei unite. Tot ce se poate afirma despre originea lucerilor este că nimic nu ne împiedică să-i considerăm, ca şi pe ramni, o populaţie latină. A doua dintre aceste populaţii este recunoscută unanim ca fiind originară din Sabinia; concluzia îşi găseşte confirmarea într-o tradiţie, păstrată în interiorul confreriei titiilor, conform căreia aceasta a fost întemeiată cu ocazia intrării titiilor în comunitate, pentru păstrarea ritualului sabin particular. De asemenea, se pare că, în timpuri foarte îndepărtate, în care familia latină şi cea sabelică prezentau în limba şi în obiceiurile lor o opoziţie mai atenuată decît cea care va exista mai tîrziu între romani şi samniţi, o comunitate sabelică intrase într-o asociaţie cantonală latină. Acest lucru este posibil, întrucît constatăm în tradiţia mai veche şi demnă de încredere că titiii îşi impun, fără excepţie, întîietatea faţă de ramni şi că titii imigranţi impun συνοιϰισμός-ul ramnilor, stabiliţi mai demult aici. În consecinţă, trebuie să fi avut loc un amestec de naţionalităţi; dar el nu a avut o influenţă mai profundă decît aşezarea la Roma a sabinului Attus Clauzus sau Appius Claudius, a clanului şi a clienţilor săi, care a urmat cîteva secole mai tîrziu. Imigrarea mai veche a titiilor la Roma, ca şi primirea Claudiilor în rîndul romanilor nu ne îndreptăţeşte să includem acest popor în rîndul popoarelor amestecate. Cu excepţia cîtorva instituţii naţionale care se leagă de ritual, nu putem dovedi existenţa unor urme sabelice la Roma şi nici limba latină nu ne oferă vreun punct de sprijin pentru susţinerea acestei ipoteze. Într-adevăr, ar fi mai mult decît extraordinar dacă aderarea unei singure comunităţi, strîns înrudite cu etnia latină, ar fi fost suficientă pentru a tulbura într-un mod simţitor naţionalitatea latină; trebuie să remarcăm îndeosebi că, în perioada în care titii s-au aşezat alături de ramni, naţionalitatea latină se întemeia pe Latium, şi nu pe Roma. Comunitatea romană cu diviziunea ei tripartită, cu toate elementele probabil de origine sabelică, n-a fost nimic altceva decît fusese comunitatea ramnilor – o parte a naţiunii latine.

Cu mult înaintea întemeierii vreunui oraş pe Tibru, acei ramni, titii şi luceri, la început separaţi, ulterior uniţi, trebuie să fi avut o acropolă a lor pe colinele romane şi un număr de sate în teritoriul din jur, pe care-l cultivau. O tradiţie care îşi are originea în aceste timpuri străvechi trebuie să fie sărbătoarea Lupercaliilor, celebrată de clanul lui Quinctus pe Muntele Palatin; sărbătoare a ţăranilor şi a păstorilor, care a păstrat, ca nici o alta, glumele fireşti ale simplităţii patriarhale şi care, printr-un destin aparte, a supravieţuit, dintre toate celelalte sărbători păgîne, o perioadă îndelungată în Roma creştină. Roma s-a născut din aceste aşezări. Desigur nu poate fi vorba nicidecum de o întemeiere a oraşului în sens propriu, cum este atestată de legendă; Roma n-a fost construită într-o singură zi. Merită însă o cercetare aprofundată căile prin care Roma a putut să ajungă la această poziţie politică proeminentă în interiorul Latiumului; întrucît natura terenului nu pare să fi favorizat această ascensiune. Locul pe care este aşezată Roma este mai puţin salubru şi mai puţin fertil decît cel al majorităţii celorlalte oraşe latine. Viţa-de-vie şi smochinul nu dau roade în vecinătatea imediată a Romei şi lipsesc izvoarele abundente, întrucît nici izvorul, de altfel excelent, al Camenilor în faţa Porţii Capene, nici cel, îngrădit mai tîrziu, din Tullianum nu oferă o cantitate mare de apă. La acestea se adaugă inundaţiile frecvente ale fluviului care, din cauza scurgerii sale lente, nu poate face faţă afluenţilor vijelioşi din anotimpul ploilor şi acoperă văile şi şesurile dintre coline, transformîndu-le în mlaştini. Locul nu este atrăgător pentru imigranţi; de aceea, s-a opinat încă din Antichitate că spre acest petic de pămînt insalubru şi nefertil, aşezat în mijlocul unui ţinut binecuvîntat, nu s-a putut îndrepta prima colonizare firească a ţăranilor migratori, ci nevoia ori, mai degrabă, o cauză deosebită trebuie să fi determinat întemeierea acestui oraş. Însăşi legenda a resimţit această particularitate; povestioara despre întemeierea Romei de către emigranţi albani sub conducerea lui Romulus şi Remus nu este altceva decît o încercare naivă a pseudoistoriei vechi de a explica singularitatea acestei aşezări într-un loc atît de puţin favorabil şi de a lega originea Romei de metropola comună a Latiumului. Istoria trebuie să se debaraseze înainte de toate de astfel de poveşti, care vor să fie istorie, dar nu sînt altceva decît explicaţii improvizate ; putem să înaintăm însă cu un pas. După ce am examinat împrejurimile, putem trece la o evaluare nu a originii localităţii, ci a cauzelor creşterii sale rapide şi surprinzătoare şi ale poziţiei sale privilegiate în Latium. Înainte de toate, să privim cele mai vechi graniţe ale teritoriului roman. Înspre est se află oraşele Anatemnae, Fidenae, Caenina, Collatia, Gabii, unele foarte apropiate, altele la nici o milă germană faţă de porţile Romei serviene: hotarele cantonului trebuie să fi trecut foarte aproape de porţile oraşului. Înspre sud, la o distanţă mai mică de trei mile germane, se găsesc puternicele comunităţi Tusculum şi Alba, iar teritoriul roman nu pare să se fi întins în această direcţie dincolo de groapa Cluila, aflată la o milă germană de Roma. Înspre sud-est, frontiera dintre Roma şi Lavinium se găsea, de asemenea, foarte aproape, la a şasea bornă miliară. În timp ce ţinutul roman este limitat spre interiorul ţării de graniţe cît se poate de înguste, el se revarsă în schimb pe ambele maluri ale Tibrului, din cele mai vechi timpuri nestingherit în drumul spre mare, fără a întîlni între Roma şi litoral vreo localitate care să se impună ca vechi centru al cantonului sau vreo urmă a unui hotar vetust. Legenda, care ştie să stabilească originile tuturor lucrurilor, ne relatează, bineînţeles, că posesiunile romane situate pe malul drept al Tibrului, „Cele şapte coline” (septem pagi) şi salinele importante care se găsesc lîngă estuarul fluviului, ar fi fost cucerite de la veienţi de către regele Romulus; de asemenea, că regele Ancus ar fi fortificat pe malul drept capul de pod „Muntele lui Ianus” (Ianiculum) şi ar fi întemeiat pe malul stîng Pireul roman, portul „Estuarului” (Ostia). O dovadă mai convingătoare decît posesiunile situate pe malul etrusc, aparţinînd odinioară teritoriului roman, o constituie altarul, ridicat tocmai aici, la a patra bornă miliară a drumului înspre Ostia, consacrat zeiţei creatoare (dea Dia), sanctuarul străvechi al sărbătorii agricole şi al confreriilor ţăranilor. De fapt, din timpuri imemoriale, clanul Romiliilor, poate cel mai nobil dintre toate clanurile romane, s-a stabilit pe aceste meleaguri; Ianiculum a fost o parte integrantă a oraşului, iar Ostia o colonie de cetăţeni, altfel spus, o suburbie a Romei. Această situaţie nu poate fi atribuită întîmplării. Tibrul este calea comercială naturală a Latiumului, estuarul său, de-a lungul ţărmului lipsit de porturi, este locul de ancorare natural al navigatorilor. De asemenea, din timpuri străvechi, Tibrul a fost valul de apărare împotriva vecinilor din nord. Nici un alt loc decît Roma, care îngemăna, deopotrivă, avantajele unei poziţii solide şi vecinătatea imediată a fluviului, nu se preta mai bine pentru antrepozitul comerţului fluvial şi maritim latin ca bastion maritim al Latiumului; ea domina cele două maluri ale Tibrului pînă la gura lui şi servea, de asemenea, fie corăbierilor de pe Tibru sau Anio, fie marinarilor care urcau cu micile ambarcaţiuni de care se foloseau pe atunci; în plus, împotriva piraţilor, oferea un adăpost mai sigur decît localităţile situate nemijlocit pe ţărm. Chiar dacă Roma nu datorează întemeierea ei acestor circumstanţe comerciale şi strategice, ea le datorează, în mod sigur, importanţa ei; în acest sens, deţinem numeroase dovezi care au o pondere mai mare decît indiciile transmise de către povestioarele istorizate. De aici decurg relaţiile străvechi cu Caere, care a fost pentru Etruria ceea ce a fost Roma pentru Latium şi care, în consecinţă, a devenit vecinul cel mai apropiat şi aliatul său comercial; aşa se explică, de asemenea, importanţa podului peste Tibru şi, în general, a arhitecturii podurilor în comunitatea romană. De aici provine galera care figurează pe blazoanele oraşului. De aici vine, de asemenea, străvechiul drept de vamă, impusă de romani importurilor şi exporturilor din Ostia, care greva asupra mărfurilor destinate vînzării (promercale), şi nu asupra bunurilor destinate trebuinţei personale a armatorului (usuarium); aceasta era în realitate o taxă pe comerţ. De aici decurge, de asemenea, pentru a anticipa, folosirea relativ timpurie a monedei la Roma şi tratatele comerciale stipulate cu state aflate dincolo de mare. În acest sens, Roma ar putea să fie considerată, precum o propune şi legenda, mai degrabă un oraş creat decît unul devenit şi, dintre oraşele latine, mai degrabă cel mai tînăr, decît cel mai vechi. Fără îndoială, ţinutul era cultivat într-o oarecare măsură, iar Munţii Albani, ca şi înălţimile care înconjoară Campania („Cîmpia”) erau protejaţi de fortificaţii în momentul în care emporiul latin de la graniţă se afla în devenire pe Tibru. Dacă Roma a fost înfiinţată printr-o hotărîre a confederaţiei latine, prin intuiţia genială a unui ctitor de oraşe dat uitării sau prin dezvoltarea naturală a relaţiilor comerciale, acesta e un fapt asupra căruia nu ne este permisă nici o prezumţie. O altă observaţie se leagă însă de această funcţie a Romei, aceea de a fi emporium-ul Latiumului. Din momentul în care istoria începe să prindă contururi în faţa ochilor noştri, Roma ne apare în raport cu confederaţia latină un oraş unitar. Obiceiul latin de a locui în sate deschise şi de a nu se servi de acropola comună decît pentru sărbători, pentru consfătuiri sau pentru protecţie trebuie să fi fost limitat în cantonul roman mai de timpuriu decît oriunde în Latium. Aceasta nu înseamnă că romanul renunţă la a-şi cultiva el însuşi pămîntul sau la a-l considera proprietatea sa de drept; dar aerul infestat din Campania l-a silit să se aşeze, în limita posibilităţilor, pe colinele cu un aer mai bun şi mai salubru; iar alături de ţărani trebuie să se fi aşezat din timpuri străvechi o numeroasă populaţie neagricolă străină şi indigenă. Astfel se explică populaţia densă a vechiului teritoriu roman, care a cuprins cel mult 5,5 mile pătrate de teren, în parte nisipos şi mlăştinos, care, chiar în timpul celei mai vechi configuraţii a oraşului, putea să înarmeze o gardă cetăţenească de 3 300 de oameni liberi, ceea ce presupune o populaţie de cel puţin 10 000 de locuitori. Mai mult, cine îi cunoaşte pe romani şi istoria lor ştie că particularitatea activităţii lor private şi publice era dată de caracterul ei citadin şi comercial şi că deosebirea care s-a stabilit între ei şi ceilalţi latini este, înainte de toate, aceea dintre citadin şi ţăran. Roma nu este, ce-i drept, un oraş comercial precum Corint sau Cartagina; căci Latiumul este, în esenţă, o regiune agricolă, iar Roma a fost şi a rămas înainte de toate un oraş latin. Deosebirea dintre Roma şi mulţimea celorlalte oraşe latine trebuie căutată în poziţia sa comercială şi în spiritul pe care această poziţie l-a insuflat locuitorilor săi. Dacă Roma a fost emporiul ţinuturilor latine, este lesne de înţeles că pe lîngă şi deasupra vieţii agricole s-a dezvoltat, puternic şi repede, o viaţă urbană care a pus piatra de temelie a destinului ei particular. Urmărirea acestei evoluţii mercantile şi strategice a oraşului Roma este mai importantă şi mai promiţătoare decît analizarea amănunţită a comunităţilor, nesemnificative şi foarte asemănătoare între ele, din timpurile străvechi. Noi îi regăsim urmele în tradiţiile care au reţinut formarea succesivă a valurilor şi a şanţurilor Romei; executarea lor trebuie să fi mers obligatoriu mînă în mînă cu dezvoltarea comunităţii romane spre importanţa urbană.

Structura urbanistică iniţială, de la care Roma a evoluat în decursul secolelor, a cuprins, după mărturii demne de încredere, numai Palatinul, numit în epocile de mai tîrziu şi „Roma pătrată” (Roma quadrata), denumire derivată de la forma patrulateră neregulată a colinei palatine. Porţile şi zidurile acestei incinte originare s-au păstrat, vizibile, pînă în epoca imperială. Două dintre acele porţi, Porta Romana de la S. Giorgio Velabro şi Porta Mugionis de lîngă Arcul lui Titus ne sînt cunoscute şi nouă datorită amplasării lor, iar incinta palatină a fost descrisă de către Tacitus pe baza propriilor observaţii, cel puţin în privinţa laturilor orientate spre Aventin şi Caelius. Indicii numeroase ne arată că aici s-a aflat centrul şi vatra originare aşezării urbane. Pe Palatin se găsea simbolul sacru al acesteia, „camera de înzestrare” (mundus), cum a fost denumită, unde primii locuitori au depus din belşug tot ceea ce e de trebuinţă într-o gospodărie, alături de o brazdă din pămîntul străbunilor. Aici se afla, de asemenea, edificiul unde se adunau toate curiile, fiecare la vatra proprie, pentru ceremoniile religioase sau în alte scopuri (Curiae Veteres). Aici se afla edificiul pentru reuniunile „săritorilor” (Curia Saliorum), dar, în acelaşi timp, şi cel de păstrare a scuturilor sacre ale lui Marte, sanctuarul „lupilor” (lupercal) şi locuinţa preotului lui Iupiter. Pe colină şi în jurul acesteia s-a ţesut în principal legenda despre întemeierea oraşului şi aici au fost arătate celor de bună-credinţă locuinţa acoperită cu paie a lui Romulus, stîna tatălui său adoptiv Faustulus, smochinul sacru, sub care cei doi gemeni au fost aduşi de valuri, cireşul, care a crescut din coada lăncii pe care fondatorul oraşului a azvîrlit-o de pe Aventin peste valea Circului pînă în interiorul acestui spaţiu şi alte asemenea lăcaşuri sacre. Epoca aceasta însă n-a cunoscut temple propriu-zise: nu vom găsi urmele lor pe Palatin. Locurile de reuniune ale comunităţii au fost mutate de timpuriu şi au dispărut în consecinţă; se poate doar presupune că spaţiul care a înconjurat mundus-ul, numit mai tîrziu Area Apollinis, s-ar putea să fi fost primul loc de întrunire a cetăţenilor şi a senatului, iar tribuna ridicată pe mundus-ul propriu-zis trebuie să fi fost primul loc de justiţie al oraşului roman. Pe de altă parte, amintirea extinderii aşezării în jurul Palatinului a fost păstrată în „Sărbătoarea celor şapte coline” (septimontium). Aşezări suburbane au răsărit pe rînd, fiind apărate de incinte proprii mai puţin redutabile şi alipite de incinta originară a Palatinului, aşa cum digurile exterioare se ataşează de digul principal în ţinuturile mlăştinoase. „Cele şapte incinte” sînt Palatinul însuşi, Cermalul, o pantă a Palatinului, cu înclinaţia orientată spre mlaştina care se întindea odinioară între acesta şi Capitoliu (velabrum); Velia, care leagă Palatinul şi Esquilinul şi care, ulterior, a dispărut în totalitate sub edificiile imperiului; Fagutal, Oppius şi Cispius, cele trei proeminenţe ale Esquilinului; în fine, Sucusa sau Subura, fortificaţie construită în afara valului de pămînt şi care apăra oraşul nou dinspre Carine, în şesurile care se întind între Esquilin şi Quirinal, mai jos de San Pietro in Vincoli. Aceste adăugiri, care au fost neîndoielnic rezultatul unei extinderi succesive, oferă, pînă într-un anumit punct, o imagine bine conturată a Romei palatine, mai ales dacă le comparăm cu împărţirea în districte a lui Servius, bazată pe această diviziune originară. Palatinul a fost vatra originară a comunităţii romane, cea mai veche şi, iniţial, unica incintă a oraşului. Aşezarea urbană a început însă la Roma, ca pretutindeni, nu în interiorul, ci în afara acropolei, iar cele mai vechi părţi ale oraşului, pe care le cunoaştem şi care vor alcătui mai tîrziu primul şi al doilea cartier din împărţirea lui Servius, se află în jurul Palatinului. O astfel de regiune este, de exemplu, aceea care se găseşte pe panta Cermalului, care înglobează „Strada toscanilor”, nume care aminteşte, desigur, de relaţiile comerciale animate existente între caeriţi şi romani, şi aşezarea de pe Velia, care, împreună cu acropola, au format amîndouă un cartier al oraşului servian. Mai departe, componentele cartierului al doilea de mai tîrziu: suburbia situată pe Caelius, care a acoperit probabil numai extremitatea acestuia, aflată deasupra Coloseumului, aceea de pe Carine, înălţime prin care Esquilinul se prelungeşte înspre Palatin, în fine valea şi fortificaţia avansată a Suburei, care a dat ulterior numele său întregului cartier. Amîndouă cartierele constituiau oraşul iniţial. Regiunea suburbană, care se întinde în valea situată sub acropolă, poate de la Arcul lui Constantin pînă la San Pietro in Vincoli, pare să fi fost mai importantă, poate şi mai veche, decît părţile incluse în districtul palatin prin împărţirea lui Servius, întrucît ea are întîietate în ordinea cartierelor. Deosebirea dintre aceste două părţi ale oraşului a lăsat urme într-unul dintre cele mai vechi obiceiuri sacre ale Romei : sacrificiul calului din luna octombrie, care se desfăşura anual pe Cîmpul lui Marte. Pînă în epoci tîrzii, bărbaţii din Subura se întreceau la această sărbătoare cu cei de pe Via Sacra pentru posesia capului de cal şi, după cum victoria revenea uneia sau alteia dintre părţi, capul era bătut în cuie fie pe turnul mamilian (poziţie necunoscută), fie pe palatul regal situat sub Palatin. Cele două părţi ale vechiului oraş au fost cele care se întreceau aici în luptă egală. În această epocă Esquiliae – nume care exclude, în accepţiunea strictă, Carinele – au fost, de asemenea, ceea ce semnificau, anume construcţiile din afară (ex-quiliae, ca şi inquilinus de la colere) sau oraşul suburban. Acest cartier a devenit al treilea prin împărţirea ulterioară şi se va bucura întotdeauna de o consideraţie mai redusă decît cel suburan sau palatin. Alte înălţimi învecinate, precum Capitoliul sau Aventinul, au putut, de asemenea, să fi fost ocupate de comunitatea celor şapte coline; îndeosebi „podul de lemn” (pons sublicius), ridicat peste pila naturală formată de insula Tibrului, trebuie să fi existat de pe atunci – colegiul pontifical constituie o dovadă consistentă – şi nici capul de pod, înălţimea Ianiculumului situată pe malul etrusc, nu a putut să fie trecut cu vederea; cu toate acestea, oraşul nu le-a cuprins încă în fortificaţiile incintei sale. Regula, care s-a menţinut pînă tîrziu ca parte a ritualului, ca podul să fie construit în exclusivitate din lemn, fără elemente din fier, dovedeşte că destinaţia lui esenţială a fost aceea de a servi drept pod mişcător, putînd fi retras sau incendiat oricînd cu uşurinţă. Această realitate ne arată cît de îndelungată a fost perioada în care comunitatea romană a stăpînit această punte de trecere vremelnică. Nu se poate întrezări o relaţie între aceste aşezări în dezvoltare ale oraşului şi cele trei comunităţi în care, din timpuri imemoriale, se împărţea, sub aspectul dreptului constituţional, populaţia Romei. Întrucît ramnii, titiii şi lucerii par să fi alcătuit iniţial comunităţi independente, ei trebuie să fi avut la început aşezări separate; pe cele şapte coline însă, în mod sigur, n-au trăit între valuri distincte, iar adaosurile ficţiunii antice sau moderne referitoare la acest fapt trebuie să fie aşezate de cercetătorul cu bun-simţ în aceeaşi categorie cu bătălia de pe Palatin sau cu istorioara atrăgătoare despre Tarpeia. Dimpotrivă, toate cele trei triburi, ale ramnilor, titiilor şi lucerilor, trebuie să fi fost răspîndite în cele două cartiere ale oraşului vechi, Subura şi Palatin. De această diviziune se leagă o realitate: mai tîrziu, nu numai în Subura şi pe Palatin, ci şi în fiecare dintre cartierele adăugate succesiv oraşului au existat trei grupuri de cîte două capele argeene. Oraşul palatin al celor şapte coline a avut probabil istoria sa; nu ne-a rămas însă altă relatare despre aceasta decît existenţa lui în sine. Aşa cum frunzele din pădure lasă locul mugurilor din primăvară, chiar dacă moartea lor nu se petrece sub ochii oamenilor, la fel acest oraş dispărut al celor şapte coline a pregătit terenul Romei istorice.

Oraşul palatin n-a fost însă unicul care a existat odinioară în interiorul incintei, închisă mai tîrziu de către zidul lui Servius; în faţa lui, în imediata vecinătate, se afla un al doilea oraş, pe Quirinal. „Cetatea veche” (Capitolium vetus), cu un sanctuar al lui Iupiter, al Iunonei şi al Minervei şi un templu consacrat zeiţei Fidelităţii, unde au fost expuse public tratatele de stat, formează replica evidentă a Capitoliului de mai tîrziu, cu templul lui Iupiter, al Iunonei şi al Minervei alături de un templu închinat Fidelităţii romane, destinat, la fel, arhivei drepturilor popoarelor, dovadă certă că Quirinalul a fost, de asemenea, centrul unei comunităţi independente. Acelaşi lucru îl confirmă cultul dublu al lui Marte pe Palatin şi pe Quirinal, căci Marte este idolul războinicului şi cea mai veche divinitate principală a comunităţilor urbane ale Italiei. La aceasta trebuie să adăugăm faptul că preoţii lui, cele două colegii străvechi, ale „săritorilor” (salii) şi „lupilor” (luperci), existau în paralel în Roma de mai tîrziu; alături de salii de pe Palatin au existat, de asemenea, salii de pe Quirinal; alături de luperci quinctieni de pe Palatin, a existat corporaţia fabiană a luperci-lor, care-şi aveau sanctuarul, după toate probabilităţile, pe Quirinal. Toate aceste indicii, în sine de o mare importanţă, devin şi mai semnificative dacă ne aducem aminte că incinta bine-cunoscută a oraşului palatin al celor şapte coline nu includea Quirinalul. Mai tîrziu, chiar în Roma lui Servius, în timp ce primele trei districte corespundeau vechiului oraş palatin, a fost format un al patrulea cartier din Quirinal şi Viminalul învecinat. Astfel se explică şi rostul fortificaţiei de la Subura, construită în afara zidului oraşului, între Esquilin şi Quirinal; practic, aici se întîlneau cele două teritorii, iar romanii palatini, după ce ocupaseră şesurile, au fost constrînşi de necesitate la construirea unui bastion, pentru a se apăra de romanii de pe Quirinal. Numele, în fine, care deosebea locuitorii de pe Quirinal de vecinii lor de pe Palatin, n-a fost dat uitării. Oraşul de pe Palatin se numea „al celor şapte munţi”, cetăţenii numindu-se „cei de pe munţi” (montani), iar denumirea de „munte” se aplica tuturor colinelor oraşului lor, dar mai ales Palatinului; dimpotrivă, înălţimea Quirinalului şi aceea a Viminalului, care au fost puţin mai înalte decît Palatinul, nu s-au bucurat niciodată, în sensul strict al limbii, de alt nume decît de acela de „colină” (collis). În registrele sacre, Quirinalul este denumit deseori Collina, fără altă apoziţie. Poarta care se deschide de pe această înălţime se numeşte, de asemenea, „poarta de pe colină” (Porta Collina); preoţii lui Marte care îşi aveau sediul acolo erau numiţi „preoţii de pe Colină” (salii collini), spre deosebire de cei de pe Palatin (salii palatini), iar al patrulea cartier, care a fost format de către Servius Tullius din acest district, a primit numele de „cartierul colinei” (tribus collina). Numele de „romani”, asociat la origine acestui loc, a fost probabil adoptat, ca şi de cei de pe „munţi”, şi de locuitorii Colinei, aceştia numindu-se „romanii de pe Colină” (Romani collini). La originea distincţiei dintre aceste două oraşe ar putea sta deosebirea etnică; ne lipsesc însă cu desăvîrşire dovezile pentru a afirma că o comunitate de altă etnie, cea de pe Quirinal, s-a stabilit pe solul latin.

În epoca aceasta, pe locul aşezării comunităţii romane, stăteau faţă în faţă „romanii muntelui” de pe Palatin şi „romanii Colinei” de pe Quirinal, comunităţi separate şi, neîndoielnic, deseori în luptă una cu cealaltă, asemănătoare cu Montigiani şi Trasteverini din Roma de astăzi. Încă din această epocă, comunitatea celor şapte munţi a întrecut-o cu mult pe cea de pe Quirinal, fapt dovedit cu certitudine de întinderea mai mare a cartierelor sale noi şi suburbane, ca şi de poziţia inferioară ocupată de către romanii de pe Colină în urma organizării serviene. Dar nici în interiorul oraşului palatin n-a avut loc o fuziune veritabilă şi completă a diferitelor elemente originare ale comunităţii. Felul în care Subura şi Palatinul îşi disputau anual capul de cal a fost explicat mai sus; diferitele coline, ba chiar şi diferitele curii – încă nu exista o vatră comună a oraşului, iar vetrele curiilor, chiar dacă se aflau în acelaşi loc, erau totuşi distincte – erau mai mult separate decît unite. Roma era mai degrabă o aglomeraţie de aşezări decît un oraş unitar. Numeroase mărturii dovedesc că edificiile unor familii vechi şi puternice au fost construite ca fortăreţe, cu scop de apărare, ceea ce pare că n-a fost inutil. Abia construcţia măreaţă a zidului atribuit regelui Servius Tullius a inclus, într-o largă incintă, nu numai cele două oraşe de pe Palatin şi Quirinal, dar şi înălţimile Aventin şi Capitoliu, creînd astfel Roma nouă, Roma istoriei lumii. Însă înainte ca această operă grandioasă să fi fost înfăptuită, poziţia Romei faţă de ţinuturile înconjurătoare se modificase neîndoielnic într-un mod radical. Perioadei în care agricultorul brăzda cu plugul cele şapte coline ale Romei, dar şi celelalte ale Latiumului, în care numai locurile de refugiu de pe înălţimi izolate, nelocuite în perioadele obişnuite, ofereau un început de aşezări permanente, îi corespunde istoria străveche a populaţiei latine – epocă nesemnificativă atît sub aspectul comerţului, cît şi sub cel al extinderii. Perioadei aşezării înfloritoare de pe Palatin şi de pe cei şapte munţi îi corespunde ocuparea estuarului Tibrului de către comunitatea romană şi, în general, progresul latinilor pe calea relaţiilor mai libere şi mai active, progresul spre civilizaţie, în special la Roma, spre o unitate politică mai solidă în fiecare stat în parte, ca şi în cadrul confederaţiei. Zidul lui Servius, care devine temelia unui mare oraş unitar, este legat astfel de această epocă în care cetatea Roma era capabilă să pretindă şi să ajungă să domine confederaţia latină.