Opiniile exprimate în această carte îi aparţin autoarei şi nu reflectă neapărat opiniile Organizaţiei Naţiunilor Unite.

Melissa Fleming, A Hope More Powerful than the Sea: One Refugee’s Incredible Story of Love, Loss, and Survival

Copyright © 2017 by Melissa Fleming

© 2017 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-6572-3

ISBN PDF: 978-973-46-6940-0

ISBN print: 978-973-46-6941-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Elena Dorfman

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MELISSA FLEMING este purtător de cuvînt al Înaltului Comisariat al Naţiunilor Unite pentru Refugiaţi (UNHCR). Călătoreşte în zone de război şi tabere de refugiaţi pentru a vorbi în numele milioanelor de oameni obligaţi să-şi abandoneze căminele. Este citată frecvent de mass-media internaţională, inclusiv de The New York Times, The Washington Post, CNN şi NPR.

Pentru Peter, Alessi şi Danny, pentru părinţii mei şi pentru cei peste 65 de milioane de oameni care au fost siliţi să-şi abandoneze căminele

Unu

Copilărie în Siria

A doua oară când Doaa mai că s-a înecat era în voia valurilor în mijlocul unei mări ostile ce tocmai îl înghiţise pe bărbatul pe care îl iubea. Îi era atât de frig, încât nu-şi simţea picioarele şi atât de sete că i se umflase limba în gură. Era atât de copleşită de durere încât, de n-ar fi fost cele două fetiţe din braţele ei, mai mult moarte decât vii, ar fi lăsat marea să o înghită. Nu se zărea nici urmă de pământ. Doar resturi de la vasul naufragiat, câţiva supravieţuitori care se rugau pentru o salvare şi zeci de leşuri umflate care pluteau.

Cu treisprezece ani mai înainte fusese cât pe ce să piară într-un mic lac, şi nu în marea cea mare, ca acum, dar atunci familia lui Doaa era acolo şi a salvat-o. Avea şase ani şi era singura din familie care refuzase să înveţe să înoate. Era îngrozită de apă, şi numai la vederea acesteia se umplea de spaimă.

În timpul ieşirilor pe malul lacului din apropierea casei lor, Doaa stătea singură şi privea cum surorile şi verii ei se stropeau cu apă, făceau plonjeuri şi sărituri peste cap în lac, răcorindu-se de arşiţa înăbuşitoare a verii siriene. Când încercau să o convingă pe Doaa să intre în apă, ea refuza ferm, simţindu-se puternică în împotrivirea ei. De mică era încăpăţânată.

— Nimeni nu-i poate spune lui Doaa ce să facă, le zicea tuturor mama ei, cu un amestec de mândrie şi exasperare.

Apoi, într-o după-amiază, vărul adolescent al lui Doaa, crezând că ea doar se alinta, a hotărât că era cazul să înveţe să înoate. Pe când Doaa desena cu degetele în ţărână şi îi privea pe ceilalţi cum se împroşcau cu apă, s-a furişat în spatele ei, a apucat-o de talie şi a ridicat-o, iar ea a început să dea din picioare şi să ţipe. Neluându-i în seamă ţipetele, a pus-o peste umăr şi a dus-o la lac. Faţa îi era lipită de omoplatul vărului ei, iar picioarele i se bălăngăneau ceva mai jos de pieptul lui. L-a lovit tare cu picioarele în torace şi şi-a înfipt unghiile în scalpul lui. Copiii au râs când vărul lui Doaa şi-a întins braţele şi i-a dat drumul în apa tulbure. Doaa s-a panicat când a lovit apa cu faţa. Se scufundase doar până la piept, însă era paralizată de frică şi incapabilă să-şi îndrepte picioarele astfel încât să atingă fundul lacului. În loc să plutească spre suprafaţă, Doaa s-a scufundat, chinuindu-se să respire, dar înghiţind în schimb apă.

Două braţe au tras-o afară din lac la timp, ducând-o până la mal, în siguranţa braţelor mamei sale înspăimântate. Doaa a tuşit scoţând tot lichidul înghiţit, hohotind de plâns, şi a jurat atunci să nu se mai apropie niciodată de apă.

Pe atunci, în lumea ei nu exista nimic altceva de care să-i fie teamă. Nu când familia era mereu în preajmă ca s-o protejeze.

La şase ani, Doaa nu-şi putea aminti vreun moment în care să fi fost vreodată singură. Locuia cu părinţii şi cinci surori într-o singură cameră din casa cu un etaj a bunicului ei. Cei trei fraţi ai tatălui ei şi familiile lor ocupau celelalte camere şi în fiecare clipă din viaţa ei Doaa era înconjurată de rude: dormea lângă surorile ei, mânca la mesele în comun, asculta conversaţii aprinse.

Familia Al Zamel locuia în Daraa, cel mai mare oraş din sud-vestul Siriei, situat la doar câţiva kilometri de graniţa cu Iordania şi la sud de Damasc, cam la două ore de mers cu maşina. Daraa se află pe un podiş vulcanic cu sol bogat, roşu. În 2001, când Doaa avea şase ani, zona era bine-cunoscută pentru abundenţa de fructe şi legume a pământului – rodii, smochine, mere, măsline şi roşii. Se spunea că culturile din Daraa puteau hrăni toată Siria.

Ani mai târziu, în 2007, o secetă devastatoare a cuprins ţinutul, durând trei ani şi silindu-i pe fermieri să-şi abandoneze câmpurile şi să se mute în oraşe ca Daraa, pentru a căuta de lucru. Unii experţi cred că această strămutare masivă a dat naştere undei de nemulţumire care în 2001 s-a transformat într-un val uriaş de proteste şi apoi în revolta armată ce avea să distrugă viaţa lui Doaa.

Însă în 2001, când Doaa era doar o fetiţă, Daraa era un loc paşnic unde oamenii îşi vedeau de viaţa lor, iar pentru viitorul ţării apăruse o nouă speranţă. Bashar al-Assad tocmai îi succedase ca preşedinte tatălui său despotic, Hafez al-Assad. Poporul sirian spera la vremuri mai bune pentru ţară, crezând la început că tânărul preşedinte se va delimita de politicile opresive ale tatălui său. Bashar al-Assad şi soţia sa încântătoare făcuseră studii în Anglia şi căsătoria lor era considerată o fuziune – el făcea parte din ramura minoritară alawită a islamului, iar Asma, soţia lui, din majoritatea sunnită, asemenea familiei lui Doaa. Vederile lui politice erau laice şi, mai ales în rândul elitei educate din Damasc, se răspândise speranţa că starea de urgenţă care dura de 48 de ani, moştenită de tatăl său şi menţinută de acesta pentru a zdrobi dezacordul faţă de regim, va fi revocată şi că vor fi înlăturate restricţiile impuse libertăţii de exprimare. Sub pretextul protejării siguranţei naţionale în faţa militanţilor islamici sau a rivalilor externi, guvernul se folosise de puterile acordate prin starea de urgenţă pentru a limita drastic drepturile şi libertăţile individuale şi pentru a da posibilitatea forţelor poliţieneşti să facă arestări preventive fără un temei legal solid.

Populaţia mai săracă şi mai conservatoare, precum cea din Daraa, spera în principal la îmbunătăţiri economice, dar accepta, în cea mai mare parte, mersul lucrurilor în ţară. Această acceptare tacită era rezultatul unei lecţii aspre pe care o învăţaseră în 1982 în oraşul Hama, când preşedintele de atunci, Hafez al-Assad, a ordonat omorârea a mii de cetăţeni ca pedeapsă colectivă pentru afirmarea mişcării Frăţia Musulmană, care îi contesta conducerea. Acele represalii brutale erau încă proaspete în mintea sirienilor. Însă cu o nouă generaţie la putere, ei sperau că fiul lui Hafez al-Assad va relaxa unele dintre restricţiile care limitau viaţa de zi cu zi. Spre dezamăgirea poporului sirian, noul preşedinte a făcut promisiuni deşarte în legătură cu reforma şi nu s-a schimbat mai nimic, iar după Hama, puţini au îndrăznit să înfrunte regimul autoritar.

Când Doaa era mică, vechea piaţă a oraşului – sukul – se umplea sâmbăta de localnici şi de vizitatori de peste graniţa cu Iordania, care veneau să cumpere produse de bună calitate la preţuri mici şi să facă negoţ cu unelte agricole şi cu recolte. Situată pe principala rută comercială spre Golful Persic, Daraa atrăgea oameni din întreaga regiune; lumea se aduna aici sau făcea o vizită obligatorie când era în trecere. În esenţă, era o comunitate unită, de familii extinse şi prietenii care se întindeau pe generaţii.

Copiii din Daraa, ca pretutindeni în Siria, stăteau cu familiile lor până târziu, la maturitate. Fiii rămâneau acasă după căsătorie, aducându-şi soţiile în casa părintească pentru a-şi creşte copiii. Gospodăriile siriene precum cea a lui Doaa erau ticsite de membrii familiei, câteva generaţii sub acelaşi acoperiş, împărţind o singură locuinţă. Când o familie în creştere nu mai avea loc în camerele de la primul etaj, se adăuga încă unul şi casa se mărea pe verticală.

Acasă la Doaa, o parte din parter îi aparţinea unchiului ei Walid, mătuşii Ahlam şi celor patru copii ai lor. Lângă el locuia unchiul Adnaan, cu familia lui alcătuită din şase membri, iar Mohamed şi Fawziyaa, bunicul şi bunica lui Doaa, aveau propria cameră. La ultimul nivel, pe terasa acoperişului, unchiul Nabil avea o cămăruţă cu soţia sa, Hanadi, şi cu cei trei băieţi şi cele două fete. Familia de opt persoane a lui Doaa împărţea camera de la parter aflată cel mai aproape de bucătărie, locul cel mai aglomerat şi mai zgomotos din casă. Toate camerele principale erau dispuse în jurul unei curţi deschise, tipică pentru casele arabe vechi, unde copiii intrau şi ieşeau în fugă, strângându-se să se joace după ce se termina şcoala sau între mese. Terasa de pe acoperiş oferea, de asemenea, spaţiu pentru reunirea familiei şi în serile caniculare de vară se relaxau acolo până la primele ore ale dimineţii, bărbaţii fumând din narghilele, femeile bârfind, bând cu toţii ceai sirian dulce. În nopţile neobişnuit de calde, briza răcoroasă de pe terasă ademenea familia să-şi întindă saltelele şi să doarmă sub cerul liber.

Întreaga familie – unchi, mătuşi, veri – luau masa împreună în curte, aşezaţi în cerc, pe un covor, în jurul platourilor aburinde cu mâncare. La vremea mesei, Doaa şi surorile ei mâncau cu o foame de lup, devorând tot ce puteau, luând mâncarea cu bucăţi de lipie înfăşurate în jurul vârfurilor degetelor.

Tatăl lui Doaa preţuia aceste clipe cu familia, deoarece era singurul moment al zilei când putea să petreacă timp cu fiicele sale. De îndată ce masa se încheia şi el îşi sorbea ultimele picături de ceai îndulcit, se întorcea cu bicicleta la frizeria sa, unde muncea până la miezul nopţii.

Iubirea, conflictele, bucuriile şi durerile traiului într-un clan numeros afectau fiecare parte a vieţii cotidiene a lui Doaa. Iar sub acoperişul acestei familii iubitoare începeau să apară tensiuni.

Până să se nască Doaa, părinţii ei aveau deja trei fiice, iar familia îi presa să facă un fiu. În societatea siriană tradiţională, patriarhală, băieţii erau mai preţuiţi decât fetele deoarece se credea că aceştia îşi vor ajuta familia, în timp ce fiicele se vor căsători şi îşi vor îndrepta atenţia spre soţ şi spre rudele prin alianţă. Shokri, tatăl lui Doaa, era chipeş, cu păr negru şi creţ, şi era frizer de la 14 ani; lucrase cândva în străinătate, în Grecia şi în Ungaria. Shokri plănuise să se întoarcă în Europa ca să-şi caute o slujbă şi o soţie străină, dar, după ce a întâlnit-o pe Hanaa, mama lui Doaa, planurile lui s-au schimbat. Hanaa termina liceul când s-au cunoscut la nunta unui vecin. Era minionă, cu părul negru şi ondulat şi nişte ochi verzi fermecători. Ea şi Shokri s-au simţit imediat atraşi unul de altul. Shokri i s-a părut un bărbat mai sigur pe sine şi cu mai multă experienţă decât ceilalţi bărbaţi din zonă şi i-a plăcut cum era îmbrăcat în blugi evazaţi şi cum cânta la oud, un instrument cu coarde considerat strămoşul chitarei.

Shokri şi Hanaa s-au căsătorit când ea avea doar 17 ani. Primii câţiva ani de căsnicie au fost liniştiţi şi plini de iubire, dar treptat lucrurile s-au schimbat. Prima oară când Hanaa a auzit-o întâmplător pe soacra ei, Fawziyaa, plângându-se de faptul că Hanaa şi Shokri nu au un fiu a fost după ce a născut-o pe a treia fiică. Hanaa a fost şocată când le-a auzit pe rudele lui Shokri spunându-i acestuia că ar trebui să-şi găsească o nouă soţie, care să-i facă un fiu. În ciuda faptului că era nevoit să lupte împotriva prejudecăţilor şi aşteptărilor adânc înrădăcinate, Shokri era mândru de fiicele sale. Cu toate acestea, mama lui a continuat să o critice pe Hanaa, insistând că Shokri merita să aibă fii. Casa părintească, odinioară un refugiu pentru Shokri şi Hanaa, a devenit în scurt timp un loc al certurilor, căci unele dintre cumnatele lui Hanaa au făcut front comun cu mama lui Shokri, şuşotind şi bârfind despre incapacitatea ei de a face băieţi.

Pe 9 iulie 1995, când s-a născut Doaa, Hanaa a primit din partea familiei lui Shokri obişnuitele felicitări cu jumătate de gură şi, mormăit, „Poate că data viitoare, inshallah” – cu voia Domnului –, „va fi băiat”.

Însă când Hanaa se uita la bebeluşul cu aer grav şi serios, simţea că fetiţa avea ceva special. Când o prietenă bogată şi respectată a familiei, aflată în vizită în oraş, a venit într-o zi să vadă bebeluşul, i-a găsit locul lui Doaa în familie. Prietena, care nu putea să aibă copii, înţelegea foarte bine dinamica familiei şi a simţit presiunea sub care se afla Hanaa, de a face un băiat, astfel că a decis să o ajute. Când familia s-a strâns în bucătărie pentru a o întâmpina pe musafira de seamă, ea a luat-o cu grijă pe Doaa în braţe, ţinând-o delicat. S-a uitat la feţişoara serioasă a bebeluşului, i-a pus un deget pe frunte şi a proclamat:

— Este un copil deosebit.

Referindu-se la semnificaţia numelui Doaa, prietena a adăugat:

— Este cu adevărat o rugăciune de la Domnul.

Înainte de a pleca, prietena i-a dat lui Hanaa 10.000 de lire siriene – o mică avere – ca dar pentru Doaa. Restul familiei a fost uimită. Statutul exotic al prietenei, de locuitoare bogată a statelor din Golful Persic, impunea respect. După aceea, mama lui Shokri a insistat mereu să o ţină în braţe pe Doaa, iar o vreme Hanaa nu a avut parte de insulte.

Pe măsură ce creştea, Doaa încânta mai pe toată lumea. Era extrem de timidă, spre deosebire de surorile ei mai sociabile, dar cu toate acestea, oamenii simţeau întotdeauna nevoia să o scoată din cochilia ei. Avea o drăgălăşenie aparte, şi de fiecare dată când Hanaa o scotea în oraş, oamenii de pe stradă comentau despre ochii ei frumoşi, ciocolatii, încadraţi de gene lungi, şi despre calmul ei. „De la început”, îşi aminteşte Hanaa, „noi am ştiut că va aduce noroc familiei”.

La trei ani după ce s-a născut Doaa, Hanaa a adus pe lume încă o fiică, Saja, iar doi ani mai târziu o a şasea, Nawara. Brusc, au reînceput discuţiile aprinse despre „bietul Shokri” cel fără de fii. De asemenea, cei opt membri ai familiei locuiau acum laolaltă într-o cameră de vreo 20 de metri pătraţi, cu o singură fereastră.

Restul familiei extinse era şi ea în creştere, căci mătuşile şi unchii lui Doaa aveau şi ei mai mulţi copii. Familiile numeroase sunt ceva obişnuit în Siria, de vreme ce naşterea unui copil este considerată norocoasă, iar familiile mari sunt deopotrivă un semn al fericirii cuplului şi o asigurare pentru părinţi că va avea cine să aibă grijă de ei la bătrâneţe.

Totuşi, cu mai mult de 27 de persoane locuind în aceeaşi casă, între femei au început să apară tot mai multe neînţelegeri. Era imposibil să se gătească pentru atât de mulţi oameni deodată, aşa că mesele în comun, care cândva le aduceau tuturor atâta bucurie, au luat sfârşit. În locul acestora, fiecare familie folosea pe rând bucătăria. Hanaa avea prima tură, aşa că în fiecare zi trebuia să dea fuga la piaţă, să cureţe şi să toace legume şi să gătească totul la timp pentru a servi prânzul când Shokri făcea pauză de la frizerie la ora 3 după-amiaza. Era masa principală a familiei şi pentru Hanaa era important ca aceasta să fie specială. Întotdeauna îi făcuse plăcere şi se mândrise cu preparea acestei mese, însă acum se simţea zorită şi încerca să evite orice conflict cu rudele ei prin alianţă.

Doaa şi familia ei luau acum micul dejun, prânzul şi cina în camera lor mică, pe o faţă de masă din plastic pe care o întindeau pe jos în mijlocul încăperii. Camera aceea devenise centrul universului lor. Dormitor, cameră de zi şi sufragerie – întreaga activitate a familiei se desfăşura între cei patru pereţi.

Pe măsură ce fetele creşteau, a devenit mai greu să-şi înghesuie vieţile în acea cameră. Noaptea, Doaa şi surorile ei îşi luau saltelele şi, una după alta, le aşezau pe jos oriunde puteau, ca pe nişte piese de puzzle. Doaa alegea întotdeauna locul de sub fereastră, ca să se poată uita la stele până când i se închideau ochii. După ce adormeau în sfârşit toate, Shokri şi Hanaa trebuiau să păşească peste o mare încâlcită de braţe şi picioare ca să ajungă în colţul lor de cameră.

Pentru Hanaa, atmosfera din casa aglomerată devenise insuportabilă. Mult prea adesea, cumnatele o criticau că nu avea nici un fiu. Într-o seară, când le-a auzit întâmplător bârfind-o din nou în bucătărie, Hanaa a hotărât că s-a săturat de insinuări, de certurile pentru bucătărie şi de gălăgia fără sfârşit. În seara aceea, când Shokri s-a întors de la muncă, Hanaa stătea în uşă cu braţele încrucişate la piept, chinuindu-se să-şi controleze lacrimile.

— Fie ne găseşti altă casă, fie îţi găseşti altă nevastă, i-a cerut ea. Nu mai putem sta aici. S-a apropiat de Shokri şi a continuat: Acum nici nu mai e vorba doar despre mine. Ayat are 15 ani şi Alaa 13. Sunt adolescente! S-au săturat să împartă o cameră cu noi toţi. Au nevoie de intimitate. Dacă nu ne găseşti altă casă, te părăsesc şi cer divorţul.

Shokri observase tensiunile tot mai mari şi cât de greu se descurca familia sa în camera lor mică. După cei 16 ani de căsnicie, îşi dădea seama şi că Hanaa vorbea serios. Buzele ei strânse şi privirea încruntată îi spuneau că se va ţine de cuvânt. Ştia că trebuie să-şi găsească o slujbă mai bine plătită ca să se poată muta într-o locuinţă mai bună.

Doaa, care avea pe atunci şase ani, nu era conştientă de tensiunile care mocneau şi habar nu avea că era pe cale să afle, pentru prima oară în viaţă, că lumea ei nu era atât de sigură pe cât părea. Pentru ea, casa cea mare încă era un loc al amintirilor fericite: mirosul intens de carne fierbând la foc mic şi de condimente; râsul şi jocurile nesfârşite cu verii în curtea înconjurată de flori parfumate de iasomie; nopţile calde afară pe terasa de pe acoperiş, ascultând murmurul adulţilor care stăteau la taclale şi pufăiau din narghilea.

Shokri nu ştia să muncească decât ca frizer, dar s-a interesat prin oraş să vadă dacă Peugeot-ul său galben şi vechi putea fi folosit pentru a transporta mărfuri peste graniţă, în şi din Iordania. „Submarinul galben” era singurul mijloc de transport al familiei, dar şi subiectul principal al glumelor din familie. Ruginit şi tamponat, de obicei se strica în călătoriile de weekend, dar era mândria şi bucuria lui Shokri. Acum era speranţa familiei de a se muta din casa lor sufocantă, supraaglomerată.

Shokri a găsit un om de afaceri iordanian care s-a oferit să-l plătească pentru a-şi umple maşina cu pachete de biscuiţi sirieni produşi în partea locului şi a le duce clienţilor săi peste graniţă, în Iordania.

În următoarele două luni, Shokri pleca de acasă în zori, conducea până la fabrica din Daraa, unde ticsea Peugeot-ul cu baxuri de biscuiţi şi produse de patiserie. Uneori maşina era atât de plină, încât abia dacă vedea în oglinda retrovizoare. Dacă traficul la graniţă nu era aglomerat, putea să facă un drum în cinci ore şi să se întoarcă acasă la timp ca să ia prânzul cu familia înainte de tura lui de după-amiază la frizerie. Lui Doaa şi surorilor ei le plăcea la nebunie noua lui slujbă; de fiecare dată când venea acasă, le aducea ceva bun din Iordania. Îl aşteptau la uşă pentru kubz ishtiraak, un fel de lipie subţire care nu se găsea în Siria, şi chipsuri de cartofi cu Barbie, care le plăceau mai mult decât cei din magazinele locale. Le aducea, de asemenea, rochii şi alte haine mai la modă decât ce avuseseră înainte.

Apoi, într-o după-amiază, Shokri nu a mai ajuns acasă. Au trecut ore în şir fără vreun semn de la el. Hanaa şi fetele s-au îngrijorat; Shokri nu pleca niciodată mai mult de câteva ore fără să le anunţe dinainte. Hanaa a cerut ajutorul tuturor celor din familie. A apelat la vecini şi la prieteni. În cele din urmă, după multe ore de convorbiri telefonice disperate, Raja, mătuşa lui Doaa, a aflat de la o prietenă din Iordania că Shokri fusese arestat. Funcţionarii de la graniţă descoperiseră că maşina lui transporta mai mult decât cele 100 de kilograme de marfă permise. În plus, documentele pe care proprietarul fabricii i le dăduse lui Shokri, prin care i se permitea să transporte marfă peste graniţă, erau false. Shokri era acum în închisoare în Iordania.

Familia ştia că în închisoare condiţiile puteau fi groaznice şi erau foarte îngrijoraţi. Şi-l închipuiau dormind pe jos, într-o celulă aglomerată, flămând şi fără posibilitatea să se spele sau să facă mişcare. Nu-şi puteau permite un avocat, aşa că nu ştiau cum se vor descurca în hăţişul sistemului juridic iordanian.

Îngrijorarea lor creştea cu fiecare zi. Nu numai că îşi făceau griji pentru sănătatea lui Shokri, dar nici nu îşi puteau permite să trăiască fără el. Abia dacă se descurcau cu banii pe care îi aducea el acasă, iar acum nu aveau nici un venit. Familia lui Hanaa a intervenit, oferindu-le hrană şi bani după posibilităţi. Fiind săraci, membrii familiei Al Zamel nu aveau relaţii cu oameni influenţi din guvern care să-i poată ajuta şi nici nu îndrăzneau să alerteze funcţionarii locali că Shokri era la închisoare în Iordania, temându-se că astfel Shokri ar putea avea la întoarcere alte probleme cu legea.

Familiei nu i s-a permis să-l viziteze la închisoare şi nici să vorbească la telefon cu el. Aşa că primeau sporadic veşti despre Shokri de la cunoştinţele care locuiau în Iordania, dar veştile erau în general ambigue şi nu făceau decât să-i îngrijoreze şi mai mult în privinţa felului în care era tratat. Doaa şi surorile ei plângeau în fiecare zi, iar noaptea, după ce adormeau fetele, Hanaa plângea şi ea, întrebându-se dacă soţul ei avea să se mai întoarcă acasă vreodată.

Întreaga familie extinsă s-a unit pentru a găsi o modalitate de a-l scoate de la închisoare. La patru luni după arestarea lui Shokri, un prieten al fratelui său, pe nume Adnaan, a plătit un avocat din Iordania, care avea relaţii, cu 10.000 de lire siriene (echivalentul a 500 de dolari) ca să-l ajute pe Shokri. Avocatul era familiarizat cu sistemul juridic iordanian şi îi ştia pe funcţionarii închisorii şi pe judecătorul care ar fi trebuit mituiţi pentru ca Shokri să fie eliberat.

Cu cele 10.000 de lire, Adnaan a cumpărat cel mai pur ulei de măsline sirian – în valoare de 200 de lire kilogramul – pentru funcţionarii care se ocupau de caz şi cele mai bune bucăţi de carne pentru judecător. L-a convins pe judecător că Shokri fusese păcălit de proprietarul fabricii şi că era doar un om care încerca să-şi întreţină familia. Mita a funcţionat şi, în cele din urmă, Shokri a fost eliberat din închisoare.

Doaa şi familia ei aproape că nu l-au recunoscut pe bărbatul slab, cu barbă mare, care a sosit la uşa lor într-o seară, târziu. Când i-au auzit glasul, fetele au alergat la el, ţipând de bucurie şi cuprinzându-l în braţe. După patru luni, Doaa îl avea înapoi pe tatăl ei şi nu voia să-l mai lase să plece.

Viaţa obişnuită şi-a reluat rapid cursul după eliberarea lui Shokri. El s-a întors la munca de la frizerie, în timp ce Hanaa a continuat să pregătească mesele familiei. Au visat împreună în continuare să aibă o casă a lor. În cele din urmă au găsit un apartament pe care şi-l puteau permite, într-o zonă mai ieftină din Daraa, au împachetat lucrurile fetelor şi s-au mutat.

Al doilea cămin al lui Doaa era un apartament cu trei camere din cartierul sărac, conservator şi subdezvoltat Tareq Al-Sad. Lui Shokri şi lui Hanaa le-a luat luni în şir să găsească apartamentul murdar şi întunecos, aflat într-o stare jalnică. Însă aici nu trebuiau să-şi facă griji că îi deranjau pe unchi şi pe mătuşi, iar copiii puteau să alerge nestânjeniţi şi să fie ei înşişi. Fetele s-au apucat repede să-şi ajute părinţii să facă curat în camere şi să-i înveselească. Surorile lui Doaa şi-au îndrăgit imediat noul cămin.

Doaa, însă, s-a adaptat mai greu. Ura schimbarea şi îi era dor de verii ei. Îi era dor mai ales de fosta şcoală. Îi luase mult timp să se deschidă faţă de profesorii şi colegii de clasă, iar acum trebuia să o ia de la capăt. La noua şcoală rămânea în spate, timidă, în vreme ce surorile ei îşi făceau noi prietene. Adesea se prefăcea bolnavă ca să nu trebuiască să participe la ore. Dar Doaa era genul de copil care atrăgea bunăvoinţa altora şi, cu timpul, şi-a făcut prietene şi a început să-i placă noul mediu.

În 2004, familia a sărbătorit naşterea fratelui lui Doaa, Mohammad, poreclit Hamudi. În sfârşit, familia avea un fiu. Fetele îl adorau şi se certau cine să aibă grijă de el. Acum, că exista un băiat în familie, mătuşile şi unchii lui Doaa i-au invitat să se mute înapoi în casa părintească, dar Hanaa a refuzat. Se aşezaseră de-acum la casa lor şi prinseseră rădăcini în noul lor cartier.

Dar când Doaa a împlinit 14 ani, a sosit vestea că proprietarul apartamentului de care se ataşaseră avea nevoie de acesta şi că familia trebuia să se mute din nou. Doaa, care detesta schimbarea, trebuia să se mai dezrădăcineze o dată.

Părea imposibil să găsească o nouă locuinţă cu salariul modest al lui Shokri. Tot mai mulţi oameni se mutau la Daraa în căutare de lucru şi chiriile erau în creştere. După trei luni, familia lui Doaa a găsit în sfârşit un loc mai bun decât se aşteptau, un apartament modest cu trei camere în cartierul plin de verdeaţă El-Kashef, cu o bucătărioară luminoasă şi un acoperiş cu o terasă încadrată de viţă-de-vie. Shokri şi Hanaa aveau propriul dormitor, iar fetele dormeau într-o încăpere ce îndeplinea şi funcţia de cameră de zi. Între timp, fiica mai mare, Ayat, se măritase şi se mutase la socri.

Doaa, însă, nu vedea nimic bun în noul lor cămin, ci doar pierderea irecuperabilă a prietenelor pe care şi le făcuse în fostul cartier şi a oamenilor care o înţelegeau fără ca ea să trebuiască să-şi dea silinţa. Aflată iarăşi într-un mediu nou, a fost copleşită de timiditate.

La noua şcoală, Doaa refuza să vorbească şi notele i-au scăzut. La început, s-a opus oricărui gest de prietenie. Indiferent cât o îndemnau surorile ei mai mari Asma şi Alaa să-şi facă prietene, Doaa se retrăgea, arătându-le că nimeni nu putea s-o forţeze să facă ceva ce nu voia. Atât timiditatea, cât şi încăpăţânarea ei feroce o protejau, permiţându-i să controleze situaţiile nefamiliare. Lui Doaa îi lua mult timp să capete încredere în oameni sau să permite cuiva să vadă cum era ea de fapt.

Dar încet-încet, cu timpul, la fel ca în celelalte cartiere, zidurile lui Doaa au început să cadă şi în cele din urmă a ieşit din cochilia ei: şi-a făcut prietene noi şi mergea adesea să se plimbe cu ele prin cartier; se vizitau ca să înveţe împreună, să stea la taclale şi să vorbească despre băieţi. Urcau frecvent pe terasa lui Doaa – locul ei preferat din noua locuinţă – ca să stea la soare. Când se însera, se mutau înăuntru ca să-şi pună muzică pop arabă şi dansau în cerc, cântând în cor.

Deşi până la urmă Doaa a ajuns să fie fericită cu noul cartier şi cu noile prietene, era limpede că viaţa unei fete siriene tradiţionale n-o va mulţumi. Încăpăţânarea din copilărie s-a transformat în hotărârea să facă ceva cu viaţa ei. Daraa era o comunitate tradiţională, dar Doaa ştia din telenovele şi din filmele văzute ocazional că unele femei studiau şi lucrau, chiar şi în ţara ei. Statul sirian se declarase oficial în favoarea egalităţii de gen şi creştea tensiunea între două tabere: cei care credeau că femeile trebuie să devină soţii casnice, supuse taţilor şi soţilor din căsătorii aranjate, şi cei care considerau că femeile trebuie să urmeze studii superioare, să facă o carieră şi să-şi aleagă singure soţii. Profesoara preferată a lui Doaa le-a spus elevelor: „Trebuie să studiaţi mult, ca să fiţi cele mai bune din generaţia voastră. Gândiţi-vă la viitorul vostru, nu doar la măritiş”. Când a auzit-o, Doaa a simţit că trebuie să distrugă presupunerile oamenilor în legătură cu ea şi să trăiască independent.

După clasa a şasea, băieţii şi fetele nu mai învăţau împreună în aceleaşi săli de clasă. Doaa şi prietenele ei vorbeau despre băieţi; totuşi, nu era acceptabil din punct de vedere cultural să le vorbească. La 14 ani, ea şi prietenele ei se apropiau de vârsta tradiţională pentru căsătorie. Celelalte fete făceau pariuri despre cine se va mărita prima. Însă când Doaa visa la ce-i putea aduce viitorul, nu reuşea să se gândească decât la cum să-şi ajute familia.

Locul ei preferat în afara şcolii şi a casei era frizeria tatălui ei. Voia să-i arate că putea fi o lucrătoare utilă şi eficientă, chiar dacă nu era băiat. De când avea opt ani, Doaa se ducea la Shokri să-l ajute ori de câte ori putea. În timp ce Shokri tundea, Doaa mătura părul care cădea pe jos şi, exact în momentul în care el termina un bărbierit, apărea întotdeauna ţinând desfăcut un prosop curat şi uscat. Când soseau clienţi noi, Doaa se strecura în mica bucătărie din spatele salonului şi aducea o tavă cu ceai fierbinte sau cu ceşcuţe pline cu cafea arăbească amară.

Joia, după şcoală, Shokri o lăsa pe Doaa să-l bărbierească cu maşina electrică. Râdea de faţa ei serioasă şi îi zicea „profesionista mea” în timp ce ea se concentra asupra sarcinii. Această poreclă stârnea în ea un deosebit sentiment de mândrie şi o motiva şi mai mult ca într-o bună zi să câştige bani pentru a-şi ajuta tatăl.

Aşa că, atunci când surorile ei Asma şi Alaa s-au măritat la 17 şi, respectiv, 18 ani şi familia ei a început să o tachineze cu „Tu urmezi!”, Doaa i-a anunţat imediat că trebuie să renunţe la acest subiect şi că nu o interesa să se mărite prea curând. După surprinderea iniţială, părinţii lui Doaa au acceptat că ea va urma o cale diferită de cea a altor fete, visând uneori că va fi prima din familie care va merge la facultate. Hanaa regreta mereu că nu avusese această ocazie şi îi plăcea foarte mult ideea ca una dintre fiicele ei să-şi realizeze visurile profesionale.

Doaa a uimit pe toată lumea când a anunţat că voia să fie poliţistă.

— Poliţistă? a spus Hanaa. Ar trebui să fii avocată sau profesoară!

Shokri detesta şi el această idee. Ura gândul ca ea să patruleze pe străzi, să se amestece cu oameni din toate păturile societăţii şi să înfrunte infractori. De asemenea, nu prea avea încredere în poliţie. Shokri era de modă veche şi credea că bărbaţii aveau rolul să protejeze societatea, în special femeile, şi nu invers. Însă Doaa a insistat, spunând că voia să-şi servească ţara şi să fie genul de persoană la care apelează oamenii la necaz.

În timp ce tatăl lui Doaa o dezaproba, iar surorile sale făceau glume pe seama visului ei de a deveni poliţistă, Hanna nu o tachina deloc. În schimb, a stat de vorbă cu ea şi a încercat să-i înţeleagă motivaţiile. Doaa i-a mărturisit că se simţea prinsă în capcană ca fată. De ce nu putea fi independentă, să-şi clădească propria viaţă? De ce trebuia ca viaţa ei să fie mereu legată de cea a unui bărbat?

Hanaa a recunoscut în faţa lui Doaa că, deşi se îndrăgostise de Shokri, regreta că s-a măritat la 17 ani. Hanaa fusese prima din clasă şi excelase la matematică şi la cursurile de afaceri. Sperase să-şi continue studiile la universitate. Însă pe atunci femeile aveau puţine opţiuni în afară de măritiş şi întemeierea unei familii, dar Hanaa se gândea că poate Doaa va avea o altă soartă.

Când Doaa a fost invitată de mătuşi într-o călătorie la Damasc, capitala cosmopolită a ţării, Shokri i-a dat voie să meargă, sperând că excursia îi va satisface dorinţa de aventură. Însă, dimpotrivă, această vizită i-a intensificat-o. Doaa a fost fascinată de oraşul plin de viaţă. Se închipuia colindând străzile, vizitând frumoasa moschee a Omeiazilor, târguindu-se în freamătul sukului şi plimbându-se pe aleile universităţii imense unde spera să studieze cândva. Damascul i-a deschis ochii şi a făcut-o să-şi propună pentru ea un alt fel de viitor decât cel tradiţional, predestinat.

Însă acele visuri aveau să-i fie curând răpite. Pe 19 decembrie 2010, după ce au strâns farfuriile de la cină, familia s-a adunat ca de obicei să urmărească la televizor ştirile transmise pe diferite canale prin satelit. Al Jazeera difuza o ştire incendiară din Tunisia despre un tânăr vânzător ambulant, pe nume Mohamed Bouazizi, care şi-a dat foc după ce poliţia i-a confiscat căruciorul cu legume. Lipsa de oportunităţi economice din ţară îl făcuse să se apuce de vândut fructe şi legume, iar când i-a fost luată ultima fărâmă de demnitate şi-a pus capăt vieţii, într-un îngrozitor spectacol public de protest. Era începutul a ceea ce avea să fie cunoscut ca Primăvara Arabă. Totul era pe cale să se schimbe în regiune.

Inclusiv în Daraa. Însă nu în felul în care speraseră oamenii din oraşul natal al lui Doaa.