Ioan T. Morar

Lindenfeld

roman

Prefaţă de Marius Chivu

Ediţia a II-a

Editura Polirom

2006

© 2005, 2006 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, Bl. B3A, sc. 1, et. 1, sector 4, cod 040031,

O.P 53, P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2153-8

ISBN (10) 973-46-0482-1; ISBN (13) 978-973-46-0482-1

Coperta: Angela Rotaru

Foro copertă: Mădălina Iordache

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Ioan T. Morar (născut la 13 aprilie 1956, în Şeitin, judeţul Arad) a absolvit, ca şef de promoţie, în 1981, facultatea de Filologie a Universităţii din Timişoara, secţia română-franceză. În perioada 1981-1986 a fost profesor de limba şi literatura română la Liceul Industrial Textila din Lugoj. Din 1987 devine redactor al revistelor Viaţa studenţească şi Amfiteatru. După 1989 lucrează la Cuvîntul şi Alianţa Civică. Între 1990 şi 1991 este redactor-şef la „Varietăţi“, TVR, de unde pleacă prin demisie. Este membru fondator al Academiei Caţavencu, unde lucrează şi în prezent. Din toamna anului 2004 este şi senior editor la Cotidianul. A realizat mai multe emisiuni de televiziune, activînd, pînă în 1996, în grupul Divertis. Este membru al Uniunii Scriitorilor din România. Sub semnătura Ioan Morar a publicat următoarele volume de versuri: Vară indiană (Albatros, Bucureşti, 1984), obţinînd premiul de debut al Uniunii Scriitorilor din România; Fumul şi spada (Cartea Românească, Bucureşti, 1989); Şovăiala (Brumar, Timişoara, 2000), fiind laureat cu premiul pentru poezie al Uniunii Scriitorilor; Neruşinarea (Brumar, Timişoara, 2003). Poeziile sale au fost traduse în engleză, franceză, polonă, spaniolă şi maghiară, în antologii şi reviste culturale. A debutat ca prozator în 2005, cu romanul Lindenfeld, care a fost distins cu Premiul Naţional de Proză al Ziarului de Iaşi.

Cînd trecutul e un sat de hîrtie

Lindenfeld se cere povestit imediat ce îi citeşti numele.

Istoria acestui sat a început undeva în prima jumătate a secolului trecut, o dată cu familiile de emigranţi germani veniţi din Boemia să-şi facă un rost în Banat. Pemii, căci aşa li se spunea, au ales un loc retras pentru a-şi încropi comunitatea şi la început au dus-o greu. Rupţi de lume şi sustraşi istoriei, aveau un întreg sat de construit şi o viaţă de pus pe picioare. Izolarea era cruntă, dar uneori se dovedea o binecuvîntare. Prin bărbaţii plecaţi la război au intrat în sat şi poveştile care, de obicei, legitimează trecutul. Comunismul a fost însă prima confruntare adevărată cu istoria. Refuzul pemilor de a-i turna pe românii din Rezistenţă adăpostiţi în munţi le-a fost fatal. Unii dintre ei au fost pedepsiţi cu deportarea în Siberia, iar cooperativizarea le-a distrus apoi şi meşteşugurile cu care îşi asigurau traiul. Lindenfeld fusese mai întîi o promisiune, însă, pe măsură ce satul căpăta un trecut, viaţa îşi pierdea sensul. Faptul că locuitorii micului sat erau germani devenise o problemă. La nici două generaţii de la stabilirea lor în Banat, nu le mai rămăsese decît să se întoarcă în Germania. Şi astfel istoria modernă a Lindenfeld-ului se încheia tocmai cînd ar fi trebuit să înceapă.

Klaus Bernath a plecat din Lindenfeld foarte de tînăr, pe cînd satul încă mai trăia. A străbătut lumea în lung şi în lat, a cunoscut mizeria, dar, în cele din urmă, a ajuns un om de afaceri de succes şi un miliardar pe măsură. Atît de bogat încît tot ce-i mai rămăsese de făcut era să se întoarcă acasă, în micul sat sărac unde se născuse. Scriitorul Otto von Romanoff, care îi devenise şi prieten, urma să-i scrie biografia, iar revederea pămîntului natal după atît amar de vreme, în onorurile oficialităţilor şi în luminile presei, ar fi fost capitolul final perfect. Lindenfeld era însă un sat părăsit şi biograful descoperă, pentru prima dată în cariera lui, că are nevoie de ficţiune pentru a da realităţii un sens. „Biografia nu suportă reîntoarcerea în pustietate“ spune el. În complicitate cu fiul miliardarului va renova satul, îl va popula cu actori şi, pentru o săptămînă, îl va readuce artificial la viaţă.

Reconstruirea satului părăsit devine pentru scriitor provocarea adevăratei Opere: „Să construieşti realitatea numai pentru a o descrie…“. Ajutat de Petre Florescu, un fost activist – ironia sorţii! –, biograful va reînnoda firul timpului. Va fi artizanul istoriei postmoderne a Lindenfeld-ului, scenaristul unui episod existenţial live, al unui reality-show la scara unei întregi comunităţi rurale. În scurt timp, Lindenfeld-ul îi va fi predat la cheie. Proaspăt ca o staţiune montană, cu actorii Teatrului German în rol de săteni cu identităţi individuale atent distribuite, Lindenfeld devine scena unui spectacol al corectării realităţii, actul unui fragment de viaţă credibilă, şi nu adevărată. La un moment dat, se pune chestiunea morală a unei minciuni de asemenea amploare. Este însă vorba despre o iluzie de formă, nu şi de fond: „Importante sunt trăirile lui interioare, nu neapărat ceea ce se întîmplă în sat“. Dacă de imaginea trecutului atîrnă ultima şansă de fericire, trecutul merită refăcut, chiar cu preţul iluziei şi al minciunii.

Trăind printre străini, obligat să-şi schimbe numele, să-şi nege identitatea etnică şi să-şi inventeze o biografie (nu erau vremuri prea bune pentru germani în anii imediat postbelici), construindu-şi viaţa pe coordonate de împrumut, Klaus Bernath resimte trădarea propriului trecut. Gudrun, iubita lui din tinereţe moartă într-un lagăr de muncă siberian, este o rană niciodată închisă. Crede că forţa şi succesul lui se datorează, printr-un pervers echilibru al suferinţei în absolut, destinului coşmaresc al lui Gudrun şi al neîmplinirii în concret a iubirii lor. Infarctul, ce îl atenţionează asupra fragilităţii trupului pe care îl crezuse invincibil, îl face să-şi reconsidere inclusiv profilul moral. Amabilitatea, altruismul, modestia şi discreţia lui devin dintr-o dată semnele orgoliului suprem. Întoarcerea la rădăcini are, aşadar, semnificaţia unei recuperări şi a unei revitalizări identitare pe ultima sută de metri. O ultimă călătorie înapoi la „învinşii“ care i-au dat drumul în lume este văzută şi ca o datorie morală. În plus, oricine are un trecut de povestit reprezintă în ochii lui Klaus Bernath un capital nepreţuit. Memoria este tot mai inconsistentă, iar destinul îi apare şubred în lipsa unui trecut palpabil. Dacă ar fi aflat despre destrămarea Lindenfeld-ului, probabil Klaus Bernath însuşi ar fi consimţit la reconstituirea satului care să-şi poarte vizibil propriul trecut.

Înscenarea satului printr-un veritabil act de butaforie se relevă în subsidiar şi ca un cvasiexperiment sociologic. Rolul colectiv jucat în faţa unui singur spectator este şi terapie pentru actorii nevoiţi de ineditul performării să trăiască o săptămînă întreagă mimarea realităţii. Degrevarea de responsabilităţile realului şi instituirea jocului ca principiu suprem ne arată că în spatele măştii realitatea se cristalizează în adevăr. Performînd viaţa într-un habitus sterilizat de cauzalitate, actorii sînt puşi faţă în faţă şi cu limitele propriilor vieţi.

În ziua sosirii lui Klaus Bernath, la intrarea în sat se putea citit pe un panou: „Stimaţi locuitori! Vă anunţăm cu bucurie că va sosi în vizită, după aproape jumătate de secol, un iubit fiu al satului, Klaus Bernath, născut în 1927, la 23 martie, la Lindenfeld, fiul lui Kurt Bernath şi al Hertei Bernath (născută Schmidt). Oaspetele nostru, un nume celebru al economiei germane, exemplar om de afaceri, va fi numit Cetăţean de Onoare într-o ceremonie la care va fi invitată toată suflarea localităţii noastre. Pentru cei care doresc să-l aştepte, sosirea va avea loc joi după amiază, cel mai devreme la orele 16, cel mai tîrziu seara. Primarul localităţii, Peter Reinhard-Florescu“.

Dar cum va decurge înscenarea? Va trece ficţiunea examenul confruntării cu realul? Va fi iluzia trecutului mai puternică decît realitatea prezentului? Butaforia sau instinctul? La urma urmei, rămîne însă o singură mare întrebare: cît mai contează adevărul atunci cînd iluzia îşi demonstrează perfecta capacitate de a concura realitatea? Căci nu doar trecutul este reconstituit, ci şi prezentul. Lindenfeld nu este un sat, este însăşi povestea lui...

Acum vă las pe mîna povestaşului. Ioan T. Morar tocmai se pregăteşte să vă spună pînă la capăt minunata poveste a satului de hîrtie şi a locuitorilor săi de ocazie.

Marius Chivu

Pentru Siegfrid şi Dorina
care m-au dus la Lindenfeld

„Dan hier ist beser zu leben als in dem scwaben land“1

„Pentru că aici este mai bine de trăit decît în Ţara Şvabilor“

1 Din scrisoarea lui Johann Michael Baldauf, expediată la 18 decembrie 1785 către logodnica sa (apud Vom deutschen Südwesten in das Banat und nach Siebenbürger, Katalog zur gleichnamigen Ausstellung des Hauses der Heimat des Landen Baden-Württemberg).

Notă: Personajele şi evenimentele din această carte sunt imaginare. Orice asemănare cu nume şi locuri existente nu e decât o dovadă că adeseori realitatea imită arta.

Mulţumiri

Nu sunt destule mulţumirile pe care ar trebui să i le adresez soţiei mele, Carmen, care m-a sprijinit cu devotament şi, mai ales, m-a suportat cu stoicism în timpul scrierii acestei cărţi. De asemenea, se cuvine să adresez toată gratitudinea prietenului meu Mircea Mihăieş, care mi-a oferit „expertiza“ sa atît de necesară şi mi-a furnizat toate imboldurile necesare. Un gînd aparte pentru Ioan Groşan, pentru care am inventat, cu mulţi ani în urmă, în chip de sinopsis de film, această poveste. Să mă ierte ceilalţi prieteni pentru că îi trec la grămadă în capitolul mulţumiri; îi asigur că-i apreciez separat: mulţumiri, aşadar, pentru Adriana Babeţi, Valeriu Leu, Crista şi Puiu, doctorul Gheorghe Borceanu şi pentru toţi cei care m-au însoţit, între capitolul şase şi şapte, în a doua mea vizită la Lindenfeld.

Ioan T. Morar

Istoria localităţii Lindenfeld
scrisă de cineva care a trecut pe acolo

Lindenfeld are o istorie mică şi zbuciumată. Încape în cîteva pagini. Aşezarea s-a ridicat ca rod al ultimei colonizări austro-ungare, din primăvara lui 1828, prin sosirea a treizeci şi şase de familii de germani din Boemia. Din acest motiv îşi spuneau pemi. De cîteva zeci de ani, Banatul, socotit Siberia Austriei, pentru că aici erau deportaţi răufăcătorii, începuse să-şi schimbe imaginea. Să atragă, în fine, oameni fără cazier, dornici nu să trăiască o aventură, ci, dimpotrivă, să prospere. Mii de mineri, de meşteri ai metalului, de tîmplari şi ţesători au bătătorit drumurile spre Banat.

Ultimele prospecte de emigrare răspîndite în Boemia la iniţiativa colonelului Drasenovich, comandantul regimentului româno-ilir, care primise acordul mareşalului campestru Schneller, din Timişoara, au atras familiile dornice să se bucure de avantajele unei noi patrii. Scutirile de impozit, ajutorul material, vitele şi sămînţa promise au alcătuit un Pămînt al Făgăduinţei spre care s-au îndreptat destule familii, cu pluta pînă la Viena, pentru hîrtiile de colonizare, mai apoi, tot cu pluta, pînă la Orşova şi, mai departe, cu carele în munţi. Cele treizeci şi şase de familii au pornit unite şi au rămas unite, pentru că aveau în comun nu numai o vagă urmă de rudenie, ci şi religia. Erau evanghelici, spre deosebire de catolicii răspîndiţi prin celelalte sate. Au ales să se stabilească la un capăt de drum, izolaţi, să nu treacă alţi drumeţi fără ţintă prin aşezarea lor, aşa cum se întîmpla cu localităţile de pe căile principale de acces.

De la istoricii care au scris despre colonizări aflăm că viaţa noilor veniţi n-a fost o mutare de la o masă îmbelşugată la una şi mai îmbelşugată. Dimpotrivă, condiţiile unei patrii noi i-au dezarmat pe mulţi şi i-au împins să ia calea întoarsă, adesea „cu toiagul de cerşetori“. Cei aşezaţi în munţi au intrat automat în regimentele de grăniceri, satele lor fiind socotite unităţi militare, pînă la despărţirea Austro-Ungariei. Dar rolul de militari-gospodari nu le-a adus şi prosperitatea.

Toamna anului 1928 a găsit satul Lindenfeld, din locul numit Cracu Crovului, gata ridicat, cu Primăria, şcoala şi grajdul comunal construite prin grija şi pe cheltuiala stăpînirii. În primărie şi în şcoală existau încăperi care se puteau transforma repede în adăposturi pentru ofiţerii veniţi în inspecţie. S-a construit şi o biserică după un plan tipizat pentru catolici, ceea ce nu a deranjat prea mult. Principalul era că aveau unde să se roage, ei între ei, fără sentimentul de minoritari pe care-l avuseseră acolo de unde au plecat.

Din nefericire, la drum nu li s-a asociat nici un om al Bisericii. Prima slujbă în noua biserică s-a făcut abia la cinci ani după ridicarea ei, cînd a venit în vizită preotul din Mramorak. Se întîlneau duminica la biserică şi, în afara unei slujbe adevărate, după canon, le citea din Biblie Herr Wolfel, cel devenit învăţător în schimbul scutirii de munca sătească.

Fiecare familie a primit cîte o vită şi tot la două familii a fost distribuit cîte un car cu o pereche de boi. Seminţe pentru grîne a primit toată lumea. Au început destul de greu să lucreze pămîntul defrişat; printre ei se afla un singur ţăran adevărat, restul aveau meserii de tîrgoveţi, în majoritate ţesători, un pantofar şi un meşter cărbunar. Iernile lungi şi rugina care a atacat secara au adus primele semne ale sărăciei în sat. Singura hrană la îndemînă era cartoful şi, încet, au eliminat celelalte culturi. Cartofi se făceau, cartofi semănau. Au început, cu trecerea anilor, să vîndă şi în alte aşezări, pînă la urmă au devenit magazia de cartofi a Caransebeşului. De acolo, cu banii luaţi, cărau acasă cele de trebuinţă. Mai mult cu spatele, pentru că drumul dintre Lindenfeld şi Wolfswiese se stricase rău, anevoie puteau trece carele pe el.

Cum prosperitatea nu-şi făcuse drum la Lindenfeld, mai multe familii au hotărît să iasă din grănicerie şi să se mute la şes. În locul celor plecaţi au venit alte familii catolice din Wolfswiese, aşa că satul n-a murit de tot, deşi, din punct de vedere religios, erau două aşezări într-una singură. Le unea totuşi faptul că nici una nu avea preot. După o vreme, mulţi s-au întors în Lindenfeld, în frunte cu Michl Krapfl, cel care dăduse tonul plecării spre cîmpie, astfel încît s-a restabilit majoritatea religioasă. Şi satul a reînviat, sub semnul unei austerităţi ce mima demnitatea.

Un sat tînăr poate fi recunoscut prin absenţa cimitirului. După opt ani, în Lindenfeld nu murise încă nimeni: coloniştii erau cu toţii tineri. Cei ajunşi aici s-au ferit de pericole dintr-o prudenţă tipic nemţească. Nu mergeau singuri la pădure ca să nu-i atace jivinele, nu se aventurau în acele zone despre care, în Caransebeş, li se spusese că ar fi bîntuite de lotri. Veniseră să trăiască, nu să moară. Îşi tîrîseră după ei speranţele pe toate drumeagurile, prin mărăcini şi prin praf, şi nu puteau să se lase pradă deznădejdii tocmai acum. Epidemiile i-au ocolit, nu era cine să aducă bolile în sat. De frig se apărau cu haine groase şi ceaiuri fierbinţi. „Nu urcă moartea atîta deal pentru un singur om“, a decretat Herr Wolfel, într-o duminică, după ce citise din Biblie şi discutaseră despre cum vor trece cu toţii în Lumea Cealaltă.

Vorbele au purtat în ele ceva rău prevestitor: la prima prezenţă în Lindenfeld, moartea a luat, într-o singură oră, două suflete: al Marthei şi al nou-născutului ei, Franz. A fost jale mare, prima jale adevărată în sat, jale care a dezmorţit, oarecum, relaţiile comunitare, pînă atunci reci. Micul Franz era singurul născut al familiei Schmiertz, Martha rămăsese însărcinată după ani de încercări în care ea şi bărbatul îşi căutau unul altuia vină. Franz Schmiertz a mai stat în sat doar cît să-şi îngroape familia, apoi, doar cu o traistă, a plecat din Lindenfeld fără să-şi ia rămas-bun. A plecat pentru totdeauna. A rămas în amintirea satului doar prin cîteva zvonuri, toate despre unde şi cum ar fi murit, ba în Ungaria, bătut de hoţi, ba în Italia, într-o încăierare cu soldaţii, ba înapoi, în Boemia, răpus de-o boală neiertătoare.

De fapt, a mai rămas în amintire şi prin sintagma „Cimitirul lui Franz“, pentru că trei ani după aceea nimeni n-a mai fost îngropat acolo. Cînd au decis, sub presiunea tristului eveniment, unde să amplaseze cimitirul, au împărţit cîte o fîşie din terenul comunal, din nordul aşezării, tuturor familiilor. Amplasarea locurilor de veci oglindea cu fidelitate amplasarea caselor din sat, după uliţe şi vecinătăţi. Din această cauză, „Cimitirul lui Franz“ s-a numit şi „Oglinda de Veci“.

Cei care s-au aventurat, de-a lungul anilor, cu treabă sau din curiozitate, prin Lindenfeld trăiau senzaţia că aşezarea e situată în afara istoriei, încremenită, dar vie, că vieţuieşte în paralel cu istoria. Părea o insulă, una atemporală – cu deosebirea că, în loc de apă, în jurul ei unduiau pădurile. Şi că legătura cu uscatul se făcea pe jos sau cu căruţele. Veştile ajungeau gata simplificate de cel ce le aducea, de obicei un sătean plecat cu treabă. Singurii care veneau de jos şi contau erau banii – pe care, pînă la urmă, tot jos îi cheltuiau. Şi banii veneau, la început, pentru cartofii duşi la piaţă, iar mai tîrziu, pentru scîndurile şi pentru stofele de lînă făcute în sat.

În prima sută de ani, sărăcia de la-nceput a fost învinsă, nu cu mijloace din afară, ci cu încăpăţînare, printr-o luptă îndîrjită pentru supravieţuire. Rezultatul nu putea fi numit prosperitate, ci doar un trai decent. Nevoiţi să devină din primii ani ai colonizării ţărani, să-şi uite meseriile, au reuşit mai apoi să pună la punct cîteva războaie de ţesut şi să producă stofe din lîna cumpărată de la ciobani. Munca la pădure, mangalul produs, la început, la comenzile administraţiei imperiale, apoi pe cont propriu, au fost cîteva dintre armele luptei cu sărăcia. Satul se dezvolta încet, fiecare familie de tineri căsătoriţi îşi ridica o casă nouă, s-au mai trasat cîteva uliţe...

Nu însă pentru foarte mult timp. Curînd, s-a ajuns la un echilibru între numărul familiilor şi cel al caselor şi tot mai mulţi bătrîni au început să se mute în cimitirul lui Franz. Casele le-au fost moştenite. Erau case aşezate în vatra satului, o poziţie care conta în anii grăniceritului, cînd era bine să fii aproape de biserică, pentru că în faţa ei se ţineau seară de seară adunările militare. Faptul că Lindenfeldul se afla în afara istoriei s-a dovedit benefic şi în vremea tulbure în care s-a destrămat Imperiul, cînd sătenii-grăniceri n-au vrut să treacă de partea ungurilor, aşa cum au făcut şvabii din cîmpie. Au continuat să apere, timp de cîteva luni, dintr-o loialitate caraghioasă, graniţele deja inexistente ale Imperiului Austro-Ungar.

Comunităţile prea aşezate nu au istorie. Nu poţi povesti multe despre un sat ajuns la marginea prosperităţii şi aproape mulţumit. Despre Lindenfeld nu s-ar putea scrie o carte interesantă în care să povesteşti vieţi banale, morţi aşteptate, naşteri la termen şi căsătorii uşor de prevăzut. O monografie a satului ar conţine mai multe nume decît fapte şi întîmplări. Doar vînarea mistreţilor care ameninţau cartofii poate să mai stîrnească atenţia, capcanele puse în preajma ogoarelor şi, apoi, împărţitul trofeului la tot satul. Şi mica afacere cu salam de mistreţ a familiei Koreck, salam vîndut la Caransebeş românilor mai înstăriţi. În rest, muncă, trecerea lentă a anotimpurilor şi cîte o iarnă mai aspră.

Un bun prilej ca Filip Hochscheidt să evoce, la biserică şi, mai apoi, la birtul deschis prin anii douăzeci, iernile aspre despre care s-a tot povestit. Vreo trei sau patru copii au ajuns să înveţe la şcoală la Caransebeş. Au rămas acolo pentru că deprinseseră meserii cu care nu aveau ce face în Lindenfeld – acasă, în vârful muntelui, nu era nevoie de mecanici de tren şi strungari. Prin nu se ştie ce miracol, nici un bărbat n-a plecat în primul război mondial. S-a spus că unii ofiţeri au pus problema loialităţii eventualilor recruţi. Dar cel mai probabil era că acolo, jos, uitaseră de existenţa lor. Ceea ce le-a întărit sătenilor convingerea că izolarea e o binecuvîntare. Au şovăit mult, cîţiva ani, dacă să introducă sau nu curentul electric. „Prea ne va lega de lume“, ziceau bătrînii. „La ce vă trebuie mai mult decît lămpile cu petrol? De cîtă lumină ai nevoie ca să cinezi şi apoi să te bagi în pat? “, întrebau.

Tinerii care coborau mai des la oraş şi-ar fi dorit însă curent şi radio. Pînă la urmă, s-au adunat banii şi s-a plătit o parte din electrificarea satului. Se scurseseră ceea ce am putea numi „anii fericiţi“, în număr de zece. La capătul lor a început al doilea război mondial. Treizeci de bărbaţi au plecat pe front, douăzeci şi cinci s-au întors aproape întregi. O dată cu întoarcerea lor, viaţa s-a mai animat, au intrat în sat poveşti noi, bătăliile erau redate cu gesturi largi şi erau descrise cu totul alte locuri, cu altfel de păduri şi munţi în jurul lor. Deşi se izolaseră de lume, lumea pătrundea peste ei cu poveştile ei nesfîrşite.

Mai rău decît războiul a lovit comunismul. O lovitură care a-ntors totul pe dos. Pentru cei din Lindenfeld, comunismul nu a început cu ştirile aruncate de unul sau altul la birt, ci cu nişte fugari, ţărani români ce nu voiau să-şi plece capul. Au pus mîna pe arme şi au fugit – de fapt, s-au adunat pe coclauri ca să reziste şi să respingă duşmanul. Erau în trecere, nu s-au ferit de săteni, erau convinşi că pemii nu-i vor trăda. Nu păreau fioroşi, nici bandiţi, mai degrabă arătau a oameni pe jumătate speriaţi, pe jumătate îndîrjiţi. Fugeau de noul regim şi nu voiau să-şi dea libertatea pe nimic.

La cîteva zile după plecarea fugarilor, au venit urmăritorii lor, îmbrăcaţi în uniformă şi înarmaţi. Au trecut din casă în casă şi i-au interogat pe toţi. Cei mai mulţi locuitori n-au vrut să vorbească româneşte, unii chiar nu ştiau decît să salute şi să înjure. Nu se cădea nici să-i salute pe urmăritori, cum nu se cădea nici să-i înjure. Cei ce vorbeau româneşte au negat că ar fi văzut ceva. „O să avem noi grijă de voi, mama voastră de duşmani ai poporului ce sunteţi“, a spus comandantul. „Vă vine şi vouă rîndul! “ La cîteva săptămîni, ameninţarea a fost pusă în practică. Mai întîi şi-au făcut drum prin zăpadă, apoi au sosit cîţiva soldaţi. Aveau o listă şi un şef cu banderolă tricoloră pe şuba militară, care i-a anunţat pe cei ce urmau să fie deportaţi. Astfel a început destrămarea ce avea să dureze cîteva zeci de ani.

Din Uniunea Sovietică s-au întors doar douăzeci şi trei dintre cei patruzeci de locuitori împinşi cu puştile în vagoane. Satul i-a primit ca pe nişte fantome dragi. Fantomele au redobîndit, încet-încet, consistenţă, trupurile au început să semene din nou a alcătuiri omeneşti şi s-au reaşezat la locurile lor în rîndurile sătenilor. Apoi au ridicat un mic monument pentru cei dispăruţi în călătoria fără voie şi noimă. Abia deportarea le-a deşteptat pemilor din Lindenfeld stînjenitorul sentiment de minoritari. Fuseseră ridicaţi de acasă şi duşi în pustia siberiană numai pentru că erau nemţi. Nu aveau cum să cîntărească rolul refuzului de a-i turna pe românii fugari în munţi, pe partizanii vînaţi de Securitate. Dacă şi asta contase, înseamnă, şi-au zis, că fuseseră pedepsiţi de două ori pentru fapte care, într-un fel, se băteau cap în cap: erau minoritari, pe de o parte, dar se solidarizaseră cu majoritarii, pe de altă parte. Un cuţit cu două tăişuri ce umpluse de răni o aşezare lipsită de orice apărare.

Colectivizarea n-a ajuns pînă la ei, dar meşteşugurile sătenilor au fost confiscate şi trecute în cooperative. Cartofii erau împărţiţi cu mistreţii tot mai numeroşi. Iar vînarea mistreţilor era pedepsită cu închisoarea. Ce rămânea de făcut? Bruma de prosperitate se stingea văzînd cu ochii, viaţa tihnită şi izolată a sătenilor fusese profund tulburată de emisari politici, de activişti mărunţi, de inspectori hrăpăreţi. Unde se dusese, oare, totul? După fiecare iarnă grea venea o primăvară chinuită de noi dări, interdicţii, controale. Niciodată nu fuseseră mai speriaţi de primăvară ca acum. Trăiau primele anotimpuri cenuşii din viaţa comunei.

Pentru întemeietorii Lindenfeldului, pămîntul făgăduinţei fusese Banatul montan, cu peisajele lui sălbatice, cu Cheile Nerei şi ale Caraşovei, cu Semenicul, cu bogăţiile subterane şi, mai ales, cu scutirea de impozite venită direct de la Împărat. Acum, istoria şi comunismul schimbaseră lucrurile ameţitor. Într-o sută şi ceva de ani, pentru urmaşii coloniştilor de altădată, Lindenfeld nu mai era pămîntul făgăduinţei, se golise de promisiuni. Pământul făgăduinţei era altul, era cel de unde plecaseră străbunicii. Era, de acum, Germania cea prosperă. Făgăduinţa îşi schimbase sensul. Şi mulţi s-au ataşat de această nouă întorsătură a lucrurilor, astfel încît au lăsat, încet-încet, tot mai puţini locuitori în Lindenfeld.

Şi a mai fost ceva ce i-a împins să plece. Un lucru pe care, pe atunci, nimeni nu voia să-l recunoască direct. Era problema celorlalţi, deşi era şi a lor: un felcer bătrîn, care a stat doar cîţiva ani în sat, a numit-o „vîrcolacul sîngelui“.

De cînd se fondase aşezarea, toţi născuţii fuseseră nepoţii primilor veniţi, căsătorindu-se între ei, îndesind reţeaua de rudenie cu fiecare nuntă nouă, cu fiecare copil care vedea lumina zilei. Chiar infidelităţile, nu prea multe, se consumau în aceeaşi reţea, complicînd, eventual, înrudirea oficială. O ţesătură plină de noduri din ce în ce mai dese. Plimbau de la unul la altul aceeaşi zestre genetică, ca pe un paner în care se usucă fructele, îşi treceau unul altuia aceleaşi calităţi care se toceau, prin acest transfer redus, în roata mică a destinelor. Nici un nou venit nu a intrat în hora reproducţiei. Un sînge obosind, an de an, în vasul prea mic numit Lindenfeld. Toţi semănau între ei, ca şi cum ar fi fost produşi la un copiator cu tot mai puţină cerneală. Feţele li se spălăceau, minţile încetineau, ceea ce fusese cîndva frumos, cu două, trei generaţii înainte, acum era caricatură.

Şi totuşi, prezenţa dascălului Thomas, venit din şvăbimea de cîmpie pentru zece ani, şi a preotului Stephanus, care a slujit din tinereţe pînă a murit, la 75 de ani, a mai schimbat cîte ceva. Un băiat era deosebit de cei din sat, nu semăna cu ceilalţi, şi două fete, în două familii diferite, aveau ochii verzi şi părul şaten. Băiatul semăna cu dascălul, la o adică, iar fetele aduceau cu privirea blîndă, şi pentru o vreme vinovată, a preotului. Băiatul era Herman, tatăl lui Klaus. Iar Klaus este cel aşteptat, cel pentru care se făceau pregătirile febrile din Lindenfeld, cel pentru care fusese pregătit totul.

P. S. Pînă la 1 mai 2003, codul poştal al localităţii Lindenfeld era 1666. De la acea dată, localitatea fără nici un locuitor are codul 327056.