© 2018 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7332-2

ISBN PDF: 978-973-46-7333-9

ISBN print: 978-973-46-7329-2

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Rawpixel/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CRISTIAN FULAŞ, născut la 3 iulie 1978, Caracal, a absolvit Litere, apoi Studii Aprofundate de Teoria Literaturii. Debutează în 2015 cu Fîşii de ruşine (Gestalt Books; Premiul Observator cultural pentru debut; Premiul Colocviilor „Liviu Rebreanu“; Premiul revistei Accente; nominalizat la Premiile USR pentru debut; nominalizat la Premiul Cartea Anului al Ziarului de Iaşi). Fragmente din roman s-au tradus în franceză, italiană, germană, engleză, bulgară, croată, suedeză, maghiară. În 2015 publică Jurnal de debutant (Editura Tracus Arte), iar în 2016 După plîns (Casa de Editură Max Blecher & Gestalt Books; nominalizat la Premiul Cartea Anului al Ziarului de Iaşi). A tradus aproximativ cincizeci de titluri din engleză, italiană şi franceză, printre care: Visul lui Machiavelli (Christophe Bataille), Vorbeşte-le despre bătălii, regi şi elefanţi (Mathias Énard), Mituri clasice (Jenny March), Igitur. O aruncare de zaruri (Stéphane Mallarmé). Din 2016 este organizatorul principal al festivalului internaţional Lofest din Bucureşti. De acelaşi autor, la Editura Polirom a mai apărut volumul de proze scurte Cei frumoşi şi cei buni (2017).

Propoziţiile mele clarifică prin faptul că cel ce mă înţelege le recunoaşte, în cele din urmă, drept non-sensuri, dacă prin ele – sprijinindu-se pe ele – s-a ridicat deasupra lor. (El trebuie, pentru a spune aşa, să arunce scara după ce a urcat pe ea.)

El trebuie să depăşească aceste propoziţii şi apoi vede lumea în mod corect.

Despre ceea ce nu se poate vorbi, trebuie să se tacă.

(Ludwig Wittgenstein,
Tractatus Logico-Philosophicus)

1

Tremur. Fiecare fibră din corpul meu tremură, dar mai ales mâinile astea, pe care nu le pot controla. Sub capul meu e ud, mă mut puţin mai încolo şi încerc să opresc tremurul. Pipăi pe sub pernă, găsesc ţigările ; fiecare gest e nesigur, parcă nimic nu vrea să stea la mine în mână. Găsesc pachetul. Nu am foc. Încerc să mă ridic, mă las pe o parte, mă ridic cu greutate. Simt o tensiune uriaşă în nas, parcă stă să explodeze. Încerc să mă ridic, tremur pe picioare. Ajung cu greu până la birou, găsesc un chibrit, mă întorc pe pat. Spaimă. Caut înfrigurat o ţigară, afară e cald şi în cameră e prea multă lumină. Spaimă. Aprind băţul de chibrit pe la a treia încercare, nu nimeresc capătul ţigării. Mă doare nasul şi văd în ceaţă. Spaimă. Trag un fum din ţigară, voma vine brusc şi reuşesc să mă abţin, dar rămân fără aer. Toată faţa mea e un vulcan. Beau apă, voma revine. Pun mâna pe sticlă, trag o duşcă, încerc să înghit, nu reuşesc. Până la urmă înghit. Tăria îmi trece brusc prin tot corpul, mă încălzesc şi încep să gândesc. Mai beau, fără să respir, cam o sută de grame.

Unde am fost aseară ? Când am ajuns aici ? Uşa o fi închisă ? Unde e telefonul ? Lasă că văd eu, deocamdată să îmi revin un pic. A, uite-l aici. Cinci apeluri pierdute. Minunat. Cine o mai fi ?

Mă ridic cu greu şi ajung până în hol.

tremur tremur tremur tremur tremur tremur tremur

Mă uit în oglindă şi fac un pas înapoi. Am nasul spart şi umflat şi jumătate de faţă mi-e neagră. Ochiul stâng e închis. Nu îmi aduc aminte ce şi cum, poate mai târziu. Mă uit atent, mâna stângă e şi ea praf. Ciudat. Merg la toaletă, revin tremurând din toate încheieturile. Scara scârţâie, ca de obicei. Mă ţin de perete şi apoi de balustradă, ajung cu greu în cameră. Sticla e la locul ei, mă arunc pe ea. Fumez în neştire şi continui să beau. Nu am nicio amintire din noapte, parcă nu s-ar fi întâmplat nimic de la începutul lumii şi până acum.

E vară şi cald. Prea cald. Pare să fie trecut de opt, camera e deja luminată în exces. Nu se aud maşini pe stradă, oraşul e în vacanţă. Foarte bine, să stea în vacanţă.

Strada pe care stau are douăzeci de case. E undeva lângă Gara de Nord, paralelă cu Golescu. În general e pustie şi tăcută, casele sunt păzite de porţi încuiate. Pe ambele trotuare sunt maşini parcate regulamentar, deci pietonii merg pe carosabil. La colţ stă invariabil, pe un scăunel, o ţigancă bătrână care ştie tot despre toţi locatarii din zonă.

Casa în care locuiesc a fost construită la începutul secolului XX de un italian bogat, unul dintre negustorii de la Matache. Are trei niveluri : un demisol, un parter înalt şi o mansardă. La exterior e îngrozitoare, nu există nici măcar zece centimetri de tencuială bună. Tabla de pe acoperiş e ruginită, vopseaua de pe ferestrele din lemn s-a luat şi ea. Gardul şi poarta, micuţe, sunt ruginite. Curtea e mică şi plină de bălării. La demisol am o bucătărie cu beci, un hol, o baie minusculă şi o cameră nelocuită în care nu se află nimic. La parter se ajunge pe o scară în spirală, din lemn, care la vremea ei trebuie să fi fost foarte frumoasă. Acum scârţâie din toate încheieturile şi vopseaua s-a şters complet. Parterul are două camere şi un hol care serveşte şi de bucătărie. Oricum nu gătesc niciodată, dar e bine să ai bucătărie. Şi mai ales frigider. Camera din spate e nelocuită, în ea sunt aruncate, claie peste grămadă, mii de lucruri printre care trebuie să sap zilnic pentru a găsi câte ceva. Îmi e groază să fac curat acolo, deci lucrurile rămân aşa. Camera în care locuiesc are un minim de confort şi e foarte luminoasă. Are trei metri patruzeci înălţime şi trei ferestre uriaşe, de doi metri şi ceva fiecare. Un pat, un birou de epocă, o bibliotecă, un suport de televizor, doi palmieri, o măsuţă, o veioză şi un fotoliu. Pe jos, un covor persan albastru care a fost al părinţilor mei şi pe care l-am păstrat. E plin de praf, dar e mai bun decât podeaua din lemn. Mansarda casei nu e locuibilă şi probabil nu a fost locuită niciodată. În ea sunt lucrurile fostului proprietar al casei, nu a mai venit niciodată să le ia. Într-o zi am să le arunc pe toate.

Continui să beau şi să fumez, poate trece. Durerea din nas şi din ochi creşte. Mă caut prin buzunare. Nimic. Mai caut. O pastilă, într-un colţ. Un anticonvulsiv. Îl înghit cu băutură, poate aşa tremuratul se va opri. Dau drumul la televizor. Îl opresc, sunetul mă supără. Totul pare pe dos, aş vrea să ies şi să fac câţiva paşi, dar tremuratul nu se opreşte deloc şi cred că îmi e ruşine să ies pe stradă treaz. Arăt rău, nu îmi amintesc ce s-a întâmplat şi cum am ajuns acasă. Fac eforturi să îmi amintesc.

Pe telefon toate apelurile ratate sunt de la soră-mea. Oare ce-o mai vrea ? Ştiu cântecul ei pe de rost : Nu mai bea, nu mai trage, stai pe-acasă şi caută-ţi ceva de muncă, orice, chiar şi fără bani, că ne descurcăm cumva etc. Nu vreau să o aud acum.

Mă ridic şi mă mut lângă geam. Strada e pustie, nici măcar ţiganca de la colţ nu şi-a ocupat locul pe scaun. Are un obicei ciudat : întâi scoate scaunul, apoi dispare o vreme ; după aceea îşi aduce ţigările şi inevitabila pungă cu seminţe de floarea-soarelui, se aşază pe scaun şi nu se mai mişcă de acolo. Se vede pe geam, dacă te laşi foarte mult pe stânga şi ştii unde să te uiţi. Se mai vede şi reflexia ei în geamurile vecinilor. Încerc să mă îmbrac, sticla e pe terminate şi ştiu că îmi va trebui ceva de băut. Iau pantalonii de pe scaunul de birou, observ că sunt plini de sânge încă umed. Trec în camera vecină, iau alţii din haos. Am minim treizeci de perechi, e OK. Mă îmbrac, încerc să dau cu nişte apă pe faţă şi să curăţ bine sângele. Ochiul e aproape închis, nasul nu e aşa de rău umflat. Parcă aveam pe undeva nişte ochelari de soare. Unde, nu îmi dau seama. Beau ultimele picături din sticlă, am început să îmi mai revin. Parcă tremuratul se mai opreşte, nu de tot, dar suficient cât să mă duc până la colţ.

Caut bani în locul ştiut, sub saltea, în dreapta, în volumul din Moromeţii pe care îl păstrez de ani de zile acolo. E primul volum, cartea mea preferată pentru lecturi de cinci minute la întâmplare.

Ies pe poartă, dau nas în nas cu ţiganca. O salut, mă salută.

— Da’ de unde veneai maică de dimineaţă aşa paradit ?

— Nu ştiu, tanti, nu ştiu.

Dă din cap dezaprobator, dar nu zice nimic. A văzut ea mai mult de-atât la viaţa ei.

Mă preling pe lângă gard, mai sunt o sută de metri până la magazinul de la colţ. O să îmi iau bere, aia sigur mă pune pe picioare pentru moment. Trebuie să ajung până acolo şi mă întorc. Intru în magazin, e o hrubă la demisol cu trei trepte de beton. Mă duc direct la frigider, iau de acolo două pachete de bere, le aşez pe tejghea. Mă duc până la aparatul de cafea, bag un leu în fantă, aştept. Cafeaua miroase bine, mi-e poftă. Plătesc berea, iau şi două pachete de ţigări. Fata de la tejghea nu zice nimic, s-a obişnuit să nu salut şi să nu zic nimic în general. Ies din magazin, mă aşez pe o bucată de beton din faţa geamului, pun punga cu bere şi cafeaua lângă mine pe trotuar, desfac un pachet de ţigări. Mă ridic, intru din nou în magazin, iau o brichetă de pe tejghea şi las banii, acelaşi film mut. Urc scările înapoi, mă aşez afară. Beau cafea, fumez, desfac o bere, privesc în gol. Berea e rece şi îmi face bine. Totul începe să capete sens, simt deja că pot descleşta gura. Beau repede toată cutia, mai desfac una. Amintirile nu vin deloc, hotărăsc să renunţ să mă mai gândesc. Ce trebuie să fac azi ? Mă întâlnesc cu cineva ? Bani am ? Se pare că am bani, nu mă întâlnesc cu nimeni. Aş putea să mă duc prin centru. Încă mai tremur puţin, din când în când.

Mă ridic şi pornesc înapoi către casă. Mă opresc, schimb câteva vorbe cu ţiganca. Intru, urc scările, mă aşez pe scaun la birou, desfac o bere. Caut un tricou, mă schimb, acum arăt binişor. Caut în agendă numărul unui amic, sun, nu răspunde. Probabil doarme, e nouă dimineaţa şi e foarte cald. Găsesc ochelarii de soare, sunt mari şi acoperă ochiul lovit. Aşa e mai bine, măcar nu o să se holbeze nimeni la mine.

Iau rucsacul de pe jos, pun în el nişte beri, am să plec să mă plimb prin centru. Pun şi o carte, Cum simte domnişoara Smilla zăpada. Poate mă plictisesc şi mai citesc ceva. Vara, lectura e cel mai bun remediu împotriva plictiselii. Unde să mă duc ? Lasă că văd eu. Trebuie să găsesc pe cineva cu care să schimb o vorbă.

Ies, închid poarta, pun cheia în cutia poştală. Nu e sigur să o iau cu mine, poate o pierd iarăşi pe undeva. Fac stânga, nu vreau să mă întâlnesc din nou cu ţiganca. Am văzut-o destul azi. Merg încet pe strada pustie, nici ţipenie de om. Apoi din nou stânga, după douăzeci de metri sunt în piaţă. Traversez, intru pe Ştirbei, e umbră şi bine. În faţă la DNA îmi desfac o bere, jandarmul de la poartă mă priveşte cu ochi goi, de om care nu are nimic de făcut vreo 12 ore. Nu e trafic. Printre crengile copacilor nu se vede niciun nor. Merg liniştit, nu mă grăbesc nicăieri. Fumez şi beau bere, oraşul ăsta e pentru mine un oraş beat. O berărie publică, foarte mare şi luminoasă. Fac brusc dreapta, trec pe lângă sediul Nunţiului Papal în România, cobor spre parc. Acolo e frumos şi răcoare, să stau puţin. Parcul e aproape, trec de ciudăţenia aia din piatră de la intrare – nici alee, nici portic –, mă îndrept către Izvorul lui Eminescu. Acolo mă aşez pe o bancă şi stau la o bere, privesc câinii care se plimbă şi fac scandal pentru că nu sunt lăsaţi să alerge. Aşa e, e nedrept ca până şi pe aleile din parc să li se ceară să fie cuminţi. Termin berea, caut un coş şi arunc cutia, o iau din loc încă o dată. Urc printre blocurile de la Sala Palatului, apoi traversez părculeţul cu biserica. Pe Calea Victoriei e vacarm, traversez pe unde pot şi intru pe străduţele de la Universitate. Mă salut cu toţi anticarii de pe lângă ziduri, îi cunosc de o grămadă de vreme. Sunt oameni care au îmbătrânit odată cu zidurile şi curentul de aici, în general amărâţi. Mă opresc, schimb câteva vorbe cu Profesorul. E un personaj. Are plete albe, se poartă la costum, ştie câte-n lună şi-n stele despre cărţi. Îmi cere nişte bani împrumut, nu şi-a făcut safteaua azi. Îi dau, trec eu mai pe seară şi îi iau înapoi. Traversez prin pasaj, mă uit la vitrinele cu diverse, ies drept în faţă la Muzeul Bucureştiului. Clădirea e mică şi frumoasă, întotdeauna mi-a plăcut. Mă îndrept către o terasă ştiută, acolo nu e zgomot. E aproape, ajung imediat. Nimeni la terasă, doar nişte şmenari care îşi beau cafeaua. Nu am treabă cu ei, intru direct la bar şi îmi iau o bere şi o cafea. Băieţii de aici mă salută frumos, sunt client vechi şi, din când în când, le dau de băut. Rămân înăuntru, un băiat îmi aduce telecomanda ca să mă uit la ce vreau eu la televizor. Beau şi privesc terasa pustie, e un sentiment plăcut de linişte la ora asta. Oraşul abia se trezeşte, nu se întâmplă nimic. Mă uit la un documentar cu război, ca întotdeauna. Îmi place liniştea asta, e altfel. Sunt un om matinal, mereu am parte de aşa ceva. Sunt micile bucurii ale vieţii şi, printre ele, liniştea unei cârciumi e la mare preţ.

Terasa începe să se anime. E un loc cunoscut de toţi beţivii din oraş, singura cârciumă accesibilă din centru. Îi aparţine unui şmecher şi are un nume aproape mitic în mintea unora, Argentin. Băutura e ieftină şi proastă, fauna e pe măsură. Către orele prânzului căldura e insuportabilă, dar mesele se umplu şi băutura curge în valuri. Se bea bere la halbă şi vin cu sifon, se stă la taclale, e lumea frumoasă şi fascinantă a oamenilor care beau de dimineaţă şi nu muncesc niciodată. Toţi cei care vin aici au surse de bani, niciodată bani cinstiţi. Şi toţi, cu mici excepţii, sunt beţi de dimineaţa până seara. Ciudat, scandaluri nu prea sunt, şi, atunci când izbucnesc, sunt stinse imediat de băieţii din jur.

M-am mutat şi eu afară. Stau la masă cu aproape aceiaşi oameni cu care stau în fiecare zi. David Jidanu, Piticu, Monşer, Alex. Oameni cu istorii, toţi la un loc ar putea să dea subiecte pentru o duzină de romane. David e fost judoka, acum vreo 20 de ani era campion european. După multe peripeţii, a ajuns în Germania. Acolo a avut un meci cu un chinez într-un supermarket, ăla se băgase în faţa lui la coadă. L-a pocnit, omul a căzut cu capul de casa de marcat şi a murit la spital a doua zi. Pentru isprava asta, David şi-a luat pedeapsă şi a făcut 5 ani şi în România. Trăieşte din ce apucă, tot felul de afaceri care de care mai dubioase. Are o amantă cu 10 ani mai în vârstă ca el şi mai umblă cu o băbăciune de vreo 60 de ani, cu care se iubeşte mult. Toţi beau continuu. La viaţa lor se adaugă un câine boxer pe nume Ursu. Piticu e finanţist, băiat deştept, dar beţiv cum rar s-a întâlnit pe faţă de pământ. Are casă, soţie, copil, dar 90 la sută din timp şi-l petrece prin bombe şi bodegi, afumat şi povestind vrute şi nevrute. Alex a fost muncitor toată viaţa, vine din nord şi locuieşte pe la diverse femei. Nimeni nu ştie exact din ce trăieşte. Cu oamenii ăştia mă întâlnesc zilnic, într-un loc sau altul. Uneori stăm împreună zile întregi – varianta postmodernă a crailor. Azi stăm aici, la umbră şi la 50 de grade, pălăvrăgind în jurul câtorva sticle de vin cu sifon şi gheaţă. E clar că nu vom face nimic altceva toată ziua, doar vom străbate încetişor un număr de bodegi. Facem cu rândul la bar, e o lege nescrisă. Suntem cinstiţi între noi, în măsura în care se poate, şi întotdeauna ne ajutăm cu ce putem.

Azi subiectul de discuţie a devenit, evident, nasul meu. Nu reuşesc să îmi amintesc ce s-a întâmplat. David susţine că pe la două şi ceva eram beat la Sfinţii Voievozi, pe o bancă. Cu el şi cu Micki. Ce s-a întâmplat mai încolo, nu mai ştie, că a plecat. O să încercăm mai târziu să aflăm de la Micki, dacă îşi aduce aminte ceva.

Piticu propune să ne mutăm mai la răcoare, a devenit greu să stăm la Argentin. Facem socotelile şi plecăm voioşi spre Pepa, alt loc numai de noi ştiut prin centru. Traversăm pasajul pe sub Brătianu şi ajungem la Sfântu Gheorghe. În spate, pe linia tramvaiului 5, e o bodegă veche şi prăpădită numită La Pepa, după numele patroanei. Bodega a supravieţuit cumva de pe vremea lui Ceauşescu, când era loc de masă pentru angajaţii de la sediul Renel din apropiere. E cel mai murdar loc în care se poate bea în centru, pe jos are ciment şi mozaic, şi la toaletă un om treaz nu ar putea intra. E un loc incredibil de ieftin, ca în Ferentari la colţ. Patroana vinde cât e ziua de lungă vodcă, bere şi vin prost de după o tejghea slinoasă. Aici fauna e şi mai ciudată decât la Argentin: se adaugă cerşetorii şi oamenii fără adăpost din zona Sfântu Gheorghe. Personajul cel mai cunoscut e Paulian, un fost arhitect care cerşeşte băutură cât e ziua de lungă. E amuzant şi ştie poveşti frumoase cu Bucureştiul, deci toată lumea îl cinsteşte. În anumite zile îl poţi întâlni pe Moni, un bătrân murdar şi gras care se pretinde avocat şi bea continuu, atât de mult, încât a devenit o legendă în centru. Aşadar, cu aceştia doi în formaţie, stăm la masă la Pepa. Comandăm mici la grătar şi lăzi de băutură, cheful se întinde. Moni ne povesteşte, bând lacom, cum a făcut el afaceri de milioane de euro cu americanii de la Inter, Paulian ne spune cum i s-a furat proiectul de la Casa Poporului. Sunt poveşti pe care le-am mai auzit de la ei, dar de fiecare dată poveştile astea capătă amănunte în plus şi ne captivează. E teritoriul mitic al alcoolicilor din centru şi ştim toţi că, până la urmă, oamenii ăştia trebuie să îşi mascheze şi ei ratarea cu ceva.

La un moment dat, David îmi face un semn discret şi ieşim până la tramvai. Găsim un loc ferit, un gang ; scoate două jointuri gata făcute, le aprindem, stăm rezemaţi de zid şi fumăm.

— Ai ceva la tine ?

— Nu am, mergem mai târziu şi luăm, am pus bine.

Ne terminăm cuiele, mai facem unul cu câteva fire dintr-o folie, fumăm, ne întoarcem la bodegă uşor luaţi. Băieţii ştiu ce facem noi, doar că ne-au rugat să fim discreţi. Nu le place să vadă şi îi înţelegem. Suntem prieteni şi ar fi urât să ne supărăm, deci de fiecare dată ne retragem scurt şi ne facem treaba. Dar focul stă aprins, de la un punct încolo eu şi David ieşim des, ne întoarcem, devenim uşor incoerenţi.

Aşa ne ducem zilele de ani buni. Bem şi tragem, facem bani din ce pică. Nimic mai frumos. Nu ne sperie nimic, în timp le-am văzut pe toate. Ştim bine că într-o zi s-ar putea termina prost şi, cu toate astea, continuăm. Tragem orice, mai puţin heroină. David a fost pe injectabilă şi ştie cum e, se fereşte ca de foc. S-a lăsat de câţiva ani şi a continuat cu treburi mai uşoare, dar nu mai trage în venă. A făcut sevrajul singur în casă ; stătea cu cuţitul la marginea patului şi bea vodcă încontinuu. După două săptămâni a ieşit din casă vindecat. Ştie că într-o zi se va apuca din nou, dar încearcă să amâne cât poate acea zi. Ştie la fel de bine că, aşa cum zice el, în ziua aia va începe moartea lui. Are o voce gravă şi povesteşte cu patos necazurile prin care a trecut, parcă recită. Cu cât e mai luat, cu atât povesteşte mai frumos. Când e varză, recită poezii la infinit, presărându-le cu rime porcoase. Preferata lui e Mistreţul cu colţi de argint. O ştie pe de rost şi a mai creat în timp vreo cinci variante porno pentru poezia asta.

La un moment dat, în mijlocul chefului, îmi sună telefonul. Răspund, e Mortu. Ne invită la el în curte la un grătar, mai cheamă el câţiva oameni. Îi spun că venim, ce să luăm ? Nimic, zice el. Închid. O să luăm noi ceva pe drum…

Terminăm ce avem de băut pe masă şi chemăm un taxi. O maşină vopsită prost, cum zice Piticu. Îl lăsăm pe el în faţă, are doi metri înălţime şi nu încape pe bancheta din spate a unui Logan. Noi ne îngrămădim în spate, cu berile în mână. Taximetristul goneşte pe străduţele din spate de la Colţea, ne scoate în Carol şi apoi trece la limită pe Elisabeta. Mă uit pe geam, îmi place la nebunie oraşul ăsta. Trecem pe lângă Universitate, apoi ajungem la Cişmigiu, facem dreapta pe la Spitalul de Stomatologie. Alex povesteşte în proasta o istorie cu femei de noaptea trecută. Taximetrul opreşte în rond la Pârvan şi ne extragem cu greu din maşină. Intrăm în primul magazin şi luăm o ladă de bere şi nişte sticle de vin la întâmplare, să nu mergem cu mâna goală.

În curte e balamuc, muzică şi fum. E pe înserate, oraşul arde. Probabil sunt 40 de grade la umbră. Mortu ne întâmpină beat, ca de obicei. E un personaj hilar : înalt, famelic, cu ochii adânciţi în orbite şi cu o dantură perfectă. Poartă vreo zece lanţuri de argint şi multe inele, e unul dintre cei mai bătrâni golani în viaţă. Cunoaşte pe toată lumea şi e mână largă. Sunt multe zvonuri, dar nimeni nu ştie exact ce afaceri învârte. Are şofer şi casă, niciodată nu pare să aibă necazuri. Trăieşte cu o tipă pe care a luat-o de la un alt prieten care nu o trata bine. Se înţeleg din priviri şi nimeni nu i-a văzut vreodată supăraţi sau certându-se. La cheful organizat ad-hoc mai sunt doar doi oameni, Plopu şi Dragoş, e în cerc restrâns de data asta. Plopu e un fel de bodyguard al casei, Dragoş e cumnatul lui Mortu şi trăieşte din ce poate pe lângă el. În general îi face comisioanele şi din asta are traiul asigurat. Ni se dau scaune şi pahare, David trece imediat la grătar, că lui îi place să facă de mâncare. Stăm de vorbă, aiureli, singurul scop e să treacă vremea şi să se facă mai răcoare. Suntem toţi invitaţi în urbe, e sărbătoare şi dă Mortu de băut cât cuprinde. Mă ia deoparte şi mă duce în casă.

— Hai, mă, să îţi arăt ceva.

În camera lui, pe o măsuţă, stă un bust din marmură albă. Lucrat frumos, minunat. Îmi atrage atenţia asupra semnăturii perfect executate la baza lucrării.

— L-am luat gaj la un împrumut. Dacă ăla cade, sunt bogat. Cât crezi că face ?

— Nu ştiu, mă interesez.

Ieşim fără alte cuvinte. E de prisos. Băieţii au scos tablele, două cutii frumos lucrate din lemn. Facem campionat pe un leu. Cine pierde face tablele în cutie la toată lumea. Suntem cu toţii buni la table. Jucăm cu pasiune şi înjurăturile se aud până în stradă. Ajung în finală, mă bate Plopu de îmi sar tablele din mână. David a ieşit pe patru, e „făcător“. Jucăm table în continuare şi le stricăm intenţionat pentru ca el să ne aşeze pulurile. Moare de oftică, dar aşa e când pierzi. Miza creşte, glumim şi jucăm pe doi lei linia şi patru lei marţiul. Mergem la magazin să schimbăm bani, nimeni nu are hârtii din alea verzi. Se transformă în corvoadă, dacă pierzi, trebuie să te duci la magazin să schimbi bani verzi, că ăia de la tine nu se pun că, zice Mortu, de unde ştim că nu sunt falşi ? Ne purtăm ca nişte copii, apare un preş şi îl punem în faţa învinsului ca să pornească pe moale spre magazin, ca la mă-sa acasă şi exact la fel ca pe dric. Lui David îi dăm câte un leu să aşeze pulurile, aşa se plăteşte munca cinstită la rataţi – cu un leu. Ăla ne înjură continuu. Ne distrăm. Bem. Povestim câte-n lună şi-n stele.

Mortu ne anunţă că plecăm în oraş în vreo oră. Îi fac semn lui David, ne strecurăm afară şi ajungem repede la mine. Caut în baie o sticluţă şi ce mai trebuie, în cinci minute suntem gata. Ne punem şi provizii în rucsac. Ieşim înapoi în stradă. Soarele după-amiezii e ucigător, am senzaţia că merg pe aer. Anestezicul îşi face efectul încet, nu mai vorbim şi mergem ca teleghidaţi. Ne aşezăm cinci minute pe un gărduţ de piatră ; stăm, privim în gol, fiecare cu viziunea lui. Văd cum strada capătă un unghi ciudat, tramvaiul a început să zboare. Trece repede, încep să îmi revin.

— Auzi, mă Davide, strada asta e la mare înălţime ?

— Nu ştiu, mă, şi io mă întrebam acelaşi lucru.

— Hai să mergem, ne aşteaptă oamenii ăia. Ne revenim noi încetişor.

Coborâm strada, privim casele de parcă le vedem pentru prima dată în viaţă. Ocolim oamenii la mare distanţă, prin mijlocul străzii. La poartă ne oprim, tragem adânc aer în piept, luăm o gură de bere, intrăm, totul pare bine acum. Tot efectul alcoolului a trecut brusc, simt că aş putea petrece trei zile. Băieţii s-au pregătit şi ne aşteaptă, ne urcăm în maşini şi pornim către oraş. Nu am nicio idee unde mergem.

În Piaţă am o revelaţie. Văd staţia de tramvai şi îmi aduc aminte. Am încercat să cobor din tramvai şi am căzut cu faţa de bordură. De acolo am ochiul negru şi nasul spart. Bun, măcar acum ştiu ce şi cum. Le spun şi băieţilor ce plonjon am tras, toată lumea râde.

Intrăm în restaurant, totul e bine acum. Nu mai am obsesia nopţii trecute, îmi amintesc tot. Comandăm mâncare şi băutură, cheful ăsta se anunţă unul lung. Nu cunosc stare mai bună decât asta.