N. Steinhardt, Em. Neuman

Opere 4

Eseu despre o concepţie catolică asupra iudaismului

•

Iluzii şi realităţi evreieşti

Ediţie bilingvă

Traducere de Giuliano Sfichi

Ediţie îngrijită, studiu introductiv, note, referinţe critice şi indici
de Ioan Chirilă

Repere biobibliografice de Virgil Bulat

Mănăstirea Rohia

Editura Polirom

2011

© Mănăstirea Rohia, 2011

www.polirom.ro

www.manastirea-rohia.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2298-6

ISBN PDF: 978-973-46-2459-1

ISBN print: 978-973-46-1287-1

Editura Mănăstirea Rohia, loc. Rohia nr. 18, Maramureş, 435612,

Tel.: (0262) 38.76.05; Fax: (0262) 38.76.08;

E-mail: manastirearohia@yahoo.com

Redactor: Ioana Aneci

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Eseu despre o concepţie catolică
asupra iudaismului

Introducere

Autonomia religiei. – 1. Ca toate disciplinele spiritului uman, religia se bucură şi ea, printre alte valori, de o reală autonomie. Confuzia creată de vremurile moderne în rândul genurilor literare şi al diferitelor ştiinţe este deopotrivă periculoasă şi inacceptabilă. Spiritului frivol al epocii îi datorăm amestecarea unor lucruri apropiate, desigur, dar indiscutabil diferite. Cum ar fi morala şi religia.

Ar însemna să ne plecăm prea mult în faţa moralei dacă am vrea să o substituim trăsăturilor proprii – şi care au raţiunea lor de a fi – ale disciplinelor vecine. Fundamentul religiei nu poate fi decât unul moral. Altfel, un misticism deşănţat ar transforma până la urmă sentimentul religios în instinct inferior. Dar moralismul excesiv, prin însăşi natura sa, tinde să zdruncine şi să elimine orice organizare religioasă. Ostilitatea lui faţă de cadre şi de instituţii decurge din înrudirea sa cu protestantismul. Şi de o parte, şi de cealaltă, aceeaşi pretenţie nesăbuită de a înlocui elementele specifice ale religiei cu panaceul moralismului. Adevărul este altul: credinţa constituie punctul de separaţie şi marchează superioritatea religiei în raport cu morala.

2. Dacă religia nu e totuna cu morala, cu atât mai puţin ar putea fi totuna cu o anumită morală. Căci unul dintre rezultatele confuziei este, mai devreme sau mai târziu, proclamarea ştiinţei moravurilor drept bază a noii mistici. Ca ştiinţă, morala dispare, iar imoralitatea este sfârşitul oricărei încercări de organizare a conştiinţei în afara religiei. Concepţia moralismului autosuficient este o politică cuprinsă între cei doi poli ai absolutismului de stat şi ateismului social. Se poate uşor invoca relativitatea moralei pentru a declara sfârşitul tuturor principiilor şi înlocuirea lor cu cine ştie ce noutate morală. În absenţa religiei, ce forţă ar putea să se opună?

3. Talmudul deduce din liberul-arbitru al omului20 ideea că perfecţiunea este imposibilă şi că păcatele există. Ceea ce înseamnă că omul nu e scutit de păcate. De asemenea, ca o altă consecinţă, ideea de iertare şi de ispăşire. Este exact contrariul moralismului protestant.

Din faptul că acesta nu are o idee clară asupra existenţei păcatului rezultă că el duce fie la un moralism necruţător, consecinţă a îndoielilor sale în privinţa ispăşirii, fie la imoralitate, prin jocul raţionamentului fără premisă: nu există păcat, fie la sofismul cel mai vulgar care constă în a declara contrariul realităţii, identificarea unei acţiuni rele sau a alteia cu o virtute.

Această ultimă ipoteză constituie cazul celui mai celebru imoralist din vremea noastră, pe care îl analizează şi-l combate marele critic Henri Massis. „Lipsită de căinţă, ca şi de iertare, dar năclăită toată de «morală», căutarea lui Gide este în întregime orientată spre propria justificare. Omul nu trebuie să se justifice, ci să se perfecţioneze.“ Pe când „Gide nu-i propune decât să se accepte“.

Realismul moral evreiesc, exprimat într-o etică ce a străbătut veacurile formând pavăza unei societăţi, împacă slăbiciunile naturii umane cu marele principiu al efortului îndreptat spre progresul moral.

4. Dacă fiecare sistem filosofic ar avea pretenţia să se erijeze în sectă religioasă, ce noi şi cumplite variaţiuni ar mai rezulta de aici! Filosofia, care cuprinde tot ce n-ar fi acceptat altundeva, care a pierdut frumoasa simplitate şi modestia din vechime, a devenit în zilele noastre un talmeş-balmeş de grele abstracţiuni gratuite, subtile imoralităţi, cinisme necruţătoare, preziceri catastrofice.

Supusă spiritului critic şi schimbător prin definiţie, filosofia poate să satisfacă, sub aspectul ei raţional, curiozităţile legitime ale minţii noastre, însă nu poate să înlocuiască o serie de principii unitare şi de nezdruncinat. Pentru a alcătui o religie este nevoie de altceva decât speculaţii aride şi vagi. Materialiste sau nu, ele suferă de acelaşi viciu congenital.

5. Religia nu trebuie confundată în nici un caz cu o anumită filosofie proastă care se degajă din faptele şi gesturile rabinilor modernişti, ale doamnelor cu înclinaţii mistice, ale politicienilor progresului şi ale semiînvăţaţilor. Se dă cu uşurinţă, sub pretextul progresului, drept de cetate celor mai vulgare şi mai extravagante idei. Trebuie să ne gândim la imbecilii al căror număr este în continuă creştere în lumea modernă, înainte să le acordăm libertatea filosofică ce se potriveşte doar marilor inteligenţe înzestrate cu un solid bun-simţ.

6. Se doreşte, de asemenea, ca religia să fie un soi de erudiţie. Filologia, istoria şi teologia le sunt prezentate evreilor ca fiind mai mult decât intim legate de situaţia lor religioasă, ca însăşi esenţa religiei lor. Se pare că, pentru a fi acceptat în sânul comunităţii religioase evreieşti, fiecare credincios trebuie să stăpânească, cu o neasemuită subtilitate, toate fineţurile limbii aramaice. Împotriva celei mai sincere credinţe sunt ridicate barierele aproape de netrecut ale dificilei ştiinţe talmudice.

Ceea ce nu vrea să spună nicidecum că clerul şi învăţaţii nu trebuie să fie talmudişti de primă mână şi chiar filologi, dacă cercetările lor o cer. Dimpotrivă, este de dorit ca această preocupare cum nu se poate mai respectabilă să devină punctul de atracţie al multor persoane competente. De altfel, pentru cei care o posedă, erudiţia nu poate fi decât un auxiliar, o etapă. Nu o finalitate. Scopul acestui studiu nu este aroganţa ştiinţifică autosuficientă. Singurul lui scop veritabil este cunoaşterea aprofundată a religiei noastre. Aceiaşi rabini care s-au împopoţonat cu titlul deplasat de doctor în filosofie şi a căror poziţie nu poate fi înălţată de literele Dr. pe care şi le pun înaintea numelui, ci derivă din sfinţenia misiunii lor, fac pe bigoţii filologici.

Trebuie spus clar că religia nu este o carieră de erudiţie. La fel ca morala, religia nu poate fi confundată cu ştiinţa. Acelaşi scientism inspiră ştiinţa religiilor sau dorinţa de a vedea în acestea doar eşafodajul pe care îl formează disciplinele lor auxiliare cu caracter ştiinţific. Un comtism pe dos guvernează aceste elucubraţii confuze. Înveţi o ştiinţă, nu şi o religie. La religie ajungi prin credinţă şi practică.

7. Dimpotrivă, dacă religia nu e totuna cu morala, cu o anumită morală, cu filosofia, cu o anumită filosofie, cu o ştiinţă sau cu pretextul unei erudiţii, în schimb ea este o credinţă. Adică o mistică disciplinată de legile raţiunii. Numai că, trebuie să precizăm, elementul acesta, moralizat şi organizat, rămâne indispensabil.

8. Această credinţă comună mai multor oameni devine ceea ce-i uneşte prin enunţarea ei sub forma unei dogme. Orice propunere referitoare la organizarea comunităţii religioase evreieşti trebuie să pornească, fără doar şi poate, de la intangibilitatea absolută a dogmelor. Cu alte cuvinte, propunerea pe care o rezumă cărticica de faţă implică acest mare principiu şi vizează doar întărirea adevăratei tradiţii. Numai dogma, prin valoarea şi intransigenţa ei, ne apără de pericolele noilor idolatrii – secte, magii şi teozofii care abundă în secolul XX.

9. Un aspect deloc neglijabil este partea formală, de care nici o religie nu se poate dispensa. Cultul este mai important astăzi ca niciodată. Formele pe care mulţi le neglijează sau le dispreţuiesc pe nedrept îşi datorează importanţa valorii lor educative, rodniciei lor pe căile disciplinei, puterii lor de prestigiu şi, în cele din urmă, rolului lor general de armătură a edificiului religios.

Fanatismului mecanicizării şi nivelării i se opun instituţiile impunătoare care au efect favorabil asupra naturii violente şi nechibzuite a omului. Abstracţia unei filosofii nu este de ajuns. Şi nici măcar sinceritatea credinţei. Trebuie îndeplinite acele datorii formale care, prin dubla lor forţă de exemplu şi de solidaritate, constituie cel mai bun cadru pentru a ne găsi pacea sufletească în practica unei vieţi religioase. Respingerea nechibzuită a formei ca atare a fost una dintre cauzele cele mai pernicioase ale identificării iudaismului cu această formă negativă a religiei care este fanatismul ateu.

10. Nu trebuie pierdut din vedere nici elementul format în sânul religiei de ansamblul disciplinat al regulilor şi totalitatea cadrelor umane. Dogmele şi, sub ele, îndeplinirea ritualului şi prescripţiile formează un corp de legi căruia credinţa îi dă viaţă şi care, la rândul lui, îi dă acesteia consistenţă. Nici cele mai bune reguli n-au valoare decât prin cadrele umane care le slujesc. Organizarea ecleziastică e la fel de importantă ca studierea legilor. Cele mai bune mijloace pentru a asigura în interiorul clerului o ierarhie strictă, iar în exterior prestigiul lui în faţa celorlalte confesiuni şi a masei laice a cultului său, iată esenţialul. Numai atunci când sunt organizate cadrele umane nu transformă formele în superstiţii, iar credinţa în misticism brut şi asigură păstrarea tradiţiei.

Un ansamblu de reguli, săvârşirea regulată a cultului (sub o formă accesibilă), sentimentul comunităţii în credinţă, perpetuarea tradiţiei, cadre pentru activitatea umană: oare nu avem aici toate elementele unei Instituţii?

11. Ceea ce defineşte religia nu este aspectul ei naţional, ci caracterul ei universal. Credinţa este accesibilă oricărui individ, legat pe de altă parte de alte contingenţe temporale, precum statul, profesia sau domiciliul. Aşadar, poate să fie coexistenţă sau completă separaţie între naţionalitatea şi confesiunea cuiva.

12. Aceasta din urmă nu are nimic de-a face cu un cerc închis de preocupări economice şi sociale. Nişte opere rezervate iniţiativei individuale şi nişte aşezăminte a căror întreţinere cade în sarcina statului nu vor putea niciodată să devină activitatea exclusivă a unei comunităţi confesionale. La cealaltă extremă se află snobismul micilor cercuri care monopolizează religiozitatea.

13. Trei forţe se opun ca religia să devină o formă de anarhie individuală: formele, clerul şi ansamblul regulilor. Primele impun îndeplinirea regulată a anumitor obligaţii şi asigură continuitatea credinţei nu a unui singur individ, ci a ansamblului; nu a unei aspiraţii, ci a realizării ei precise. Ele îndepărtează de calea îngustă a izolării şi feresc de extrema mobilitate căreia i-ar fi supusă orice credinţă devenită o liberă căutare filosofică individuală. Clerul asigură cele trei mari principii ale autorităţii, unităţii şi ierarhiei şi, în plus, realizează acel soi de teritoriu rezervat care plasează religia în afara învălmăşelii cotidiene şi a schimbărilor bruşte de opinie ale maselor. Prin însăşi existenţa lui, clerul tinde să scoată legile vieţii religioase de sub competenţa abuzivă a bunăvoinţei individuale şi a voinţei unei majorităţi instabile.

Cu atât mai mult ar putea îndeplini această înaltă funcţie dacă ar fi el însuşi organizat şi unificat. Autoritatea derivă din legitimitatea funcţiei şi nu poate fi exercitată decât printr-o separaţie marcată între deţinătorii ei şi laici. Adevăr care nu este îndeajuns recunoscut. S-au văzut astfel rabini care, mai preocupaţi de profesia lor auxiliară sau de titlul lor temporal decât de adevărata lor misiune, se străduiau să facă uitate, indiferent cu ce preţ, orice distanţă, orice semn distinctiv, orice marcă exterioară. Consecinţa necesară a fost dispariţia autorităţii pe care o materializau acele forme la care s-a renunţat cu prea multă uşurinţă. Dogma, toate regulile ce o înconjoară şi decurg din ea, precum şi formele pe care clerul le respectă şi le impune sunt singurele care nu lasă indiferenţa şi ireligiozitatea sau formele mistice inferioare să ia avânt.

Autonomia iudaismului. – 14. Printre inamicii iudaismului s-a răspândit ideea cvasiidentităţii dintre acesta şi anumite doctrine politice datorate, câteodată, unor evrei botezaţi sau renegaţi. Există chiar câţiva evrei puţini la minte care s-au lăsat convinşi şi care deduc de aici nu numai adeziunea lor la un curent politic, ceea ce ar fi în acord cu libertatea lor politică, ci şi identificarea iudaismului cu o politică nesăbuită sau atee.

Identificând iudaismul cu comunismul, i se atribuie celui dintâi greşelile celui de-al doilea, i se slăbeşte poziţia şi este lăsat la discreţia unor argumente care nu lui trebuie să-i fie adresate. Iudaismul este blocat astfel între atacurile inamicilor comunismului şi fondul ireligios al acestuia.

„Iudaismul, ca religie, este absolut incompatibil cu marxismul şi cu francmasoneria, sectă antireligioasă care se ridică împotriva tuturor credinţelor religioase.“21 Şi: „Ideile socialiste, comuniste, bolşevice sunt în opoziţie totală, fundamentală cu iudaismul“22.

Pe lângă această constatare, rămâne adevărat că, dacă se admite posibilitatea unor diviziuni politice între membrii unui stat şi cu atât mai mult între cei ai unei confesiuni, monopolizarea unei religii de către un partid politic, în schimb, e de neconceput. Când această acaparare este efectuată de către o doctrină de renegare, rezistenţa este probabil cu atât mai aprigă. Trebuie să repetăm acest adevăr esenţial: iudaismul nu are nimic de-a face cu nici o doctrină politică, mai ales cu partidele atee şi revoluţionare.

15. Un alt mare principiu: iudaismul nu este un sistem filosofic. Calitatea de evreu este independentă de orice speculaţie filosofică. Aderarea la adevărul religios nu urmează calea filosofiei. Când ajungi la acesta, nu găseşti o metafizică, oricât de interesantă ar fi ea, ci forţa senină a credinţei.

16. Specificul iudaismului nu poate fi plasat în domeniul rasial. Există trăsături care îi diferenţiază pe evrei de ceilalţi, dar care nu sunt mai accentuate decât cele ce-i separă pe bretoni de provensali sau pe lombarzi de sicilieni. Şi ei îşi pot revendica, fără doar şi poate, titlurile şi gradele în sânul marii familii mediteraneene, în marea operă a civilizaţiei europene şi în sânul rasei albe.

Ştiinţa acceptă să recunoască faptul că: „Din punctul de vedere al rasei, este imposibil de stabilit o diviziune clară între evrei şi neevrei“23.

17. Naţionalismul, doctrină la modă, devine la evrei purtătorul de cuvânt al unei confuzii între religie şi naţune. Doctrina este la fel de puţin clară. Ea ia aspectele care îi convin, mergând de la ateism până la vitalism. Uită credinţa, dar crede orbeşte în „Cultură“ ca panaceu mistic.

18. S-a mai pretins, rând pe rând, că iudaismul este reprezentat fie de proletariatul ca atare, categorie aproape ideală – în orice caz, idealizată de profitorii ei –, fie de marea finanţă, în cadrul căreia membrii lui figurează în număr redus şi păstrându-şi în foarte mică măsură caracterul evreiesc.

În realitate, evreii se găsesc în aproape toate categoriile sociale, cu nenumărate variaţii cât priveşte averea şi cu funcţiile economice cele mai diferite.

19. Concluzia celor de tendinţă socialistă sau filosofică avea să fie un vag teism sau, mai mult, pur şi simplu un ateism. Or, iudaismul nu este un ateism, ci o religie puternică.

20. Apropierea care se face între iudaism şi francmasonerie este foarte slab justificată. Motivele sunt simple: în primul rând, francmasoneria este ireligioasă sau antireligioasă; în al doilea rând, organizaţia sa le este complet străină evreilor, care nu figurează decât în număr restrâns în cadrul ei. Ce legătură poate să existe cu ceea ce în unele ţări este o asociaţie filantropică, iar în alte părţi o reţea de cluburi politice ori o farsă de prost gust? Cât despre evreii care se găsesc în această organizaţie, calitatea lor nu justifică pretenţia de a putea reprezenta şi altceva decât propria nulitate.

21. Printr-un paradox extraordinar, această veche religie (care este iudaismul) a ajuns să simbolizeze manifestările modernismului. Este surprinzător să vezi cum toate elucubraţiile literare, muzicale, filosofice sunt prezentate de către protagoniştii sau adversarii lor drept sinonime cu spiritul ebraic. Modernism, iudaism: simpla lor conexiune este absurdă.

22. A afirma în mod repetat că evreii n-au nimic în comun cu această stupidă religie pe dos, cu această tiranică birocraţie neputincioasă, cu această uriaşă escrocherie conducând direct la antisemitism care este social-democraţia nu e niciodată de-ajuns. Căci, prin confundarea celor două lucruri, se ajunge să se creadă că iudaismul ar trebui să adopte, în privinţa principalelor probleme, un punct de vedere socialist, punctul de vedere al acestei mişcări care l-a exploatat întotdeauna şi care îi este opusă atât în calitate de comunitate religioasă universală (aspectul sub care îl considerăm), cât şi ca naţiune.

Revoltătoarea superstiţie feministă ce contrazice toate tradiţiile evreieşti, după cum constată un ilustru rabin, este prezentată de câţiva răuvoitori sau rătăciţi ca unul dintre punctele programului pe care ar trebui să-l urmeze evreii pentru a se pune de acord cu bazele societăţii viitoare. Dimpotrivă, „la baza vieţii sociale a iudaismului se plasează familia. Talmudul se îngrijeşte permanent să-i păstreze puritatea şi să-i asigure stabilitatea“24.

Alături de adevărata cultură se înalţă construcţii pripite, afirmaţii pretenţioase, formule sforăitoare, teorii superficiale, care, sub glorioasa acoperire a iudaismului şi în numele progresului, abandonând totodată vechile noastre tradiţii, confundă cultura cu superstiţiile gramaticale, cu mania pentru limba germană, cu încurajarea iureşului maselor spre semidoctism şi atracţia pentru vorbele mari.

23. Nu există nici un motiv să credem că teritoriul rezervat al anarhiei ar putea fi găsit doar în religia evreiască. Acest organism, la fel ca toate celelalte, are nevoie de ordine, de disciplină şi de ierarhie pentru a permite exercitarea autorităţii, o consolidare raţională a originii sale, a elecţiunii şi a transmiterii sale.

Iudaismul este o religie. – 24. Pentru a preciza anumite noţiuni, comparaţiile îşi au utilitatea lor. Între iudaism şi catolicism se stabileşte o analogie.

Catolicismul se defineşte în primul rând prin caracterul său universal. Credincioşii săi se recrutează din întreaga lume. Papalitatea şi catolicismul sunt universale, iată trăsătura lor esenţială şi unică, arată Goyau25. A doua trăsătură dominantă a catolicismului rezidă în posibilităţile sale sociale. Permanentul contact dintre preot şi enoriaşii lui ţine de însăşi esenţa sa. Să exercite o influenţă discretă, dar eficace asupra vieţii de familie, să îi reunească pe credincioşi prin magnetismul lui de netăgăduit sunt funcţiile lui principale. El coboară în viaţa socială.

Iudaismul este şi el universal. Prima analogie. A trăit până acum prin organizarea religioasă a forţelor sale sociale. Intransigenţa aceloraşi forţe sociale, care au perpetuat religia, constituie temelia lui. Familia şi sinagoga dezvăluie prin influenţa lor reciprocă această puternică viziune socială pe care o conţine în adâncul ei religia noastră.

De aceea, din acest dublu punct de vedere, între religia catolică şi religia evreiască există un impresionant paralelism. Scriitorii catolici nu au omis să stabilească această apropiere. Vorbind despre evrei, călugărul şi preotul Dieux spune: „Poporul acesta, catolic în felul lui, de vreme ce-l găsim pe întreg pământul şi în toate ţările“.

La fel cum ceea ce-i reuneşte în sânul Bisericii Catolice pe toţi adepţii ei aparţinând celor mai diverse naţiuni este doar calitatea lor religioasă, ceea ce structurează iudaismul este numai legătura religioasă. Alta nu există.

Într-adevăr, evreii nu au în comun un teritoriu. Mai mult, n-au nici limbă comună. Ebraica? Nu e decât latina religiei evreieşti, limba rugăciunilor, cea a textelor sacre şi a exegezei lor. Orice obstacol de ordin lingvistic este inadmisibil în lumea religioasă. Latina sau ebraica au un rol imens în alte domenii (ca limbă a slujbelor şi tezaur cultural), dar nu pot interveni între credincios şi credinţa lui.

Cât despre idiş, acesta nu este o limbă, ci o serie de dialecte şi o sumă de expresii, cu frumoase manifestări literare. Atributele acestea nu sunt suficiente pentru a-i acorda calitatea de loc comun. Aşa cum esperanto nu poate crea o limbă esperantistă, aşa cum latina nu a creat în Evul Mediu o naţiune latină, iar un jargon ştiinţific nu creează naţionalitatea specialiştilor în ştiinţa respectivă, tot aşa nici produsele unui folclor comun, proverbe sau precepte, nu au această putere. Şi nu trebuie uitat că: „În decursul istoriei lor, evreii şi-au schimbat de mai multe ori limba“26.

25. Nici catolicii, nici evreii nu au instituţii politice comune. Statul papal era domeniul privat al capului Bisericii, o garanţie teritorială. La fel, apelul adresat de suverani papei nu era decât solicitarea unei supreme învestituri religioase, care nu limita exercitarea puterii lor politice.

Tot în persoana papei apare dublul caracter universal şi social al catolicismului. El se preocupă mai clar de asociaţiile sociale decât de partidele politice. Accesul la suprema demnitate catolică este deschis cetăţenilor de orice naţionalitate: „Publiciştii care susţin că papa trebuie să fie italian nu sunt canonişti“27.

26. Internaţionalismul evreilor, ca şi internaţionalismul catolic, este de natură pur religioasă. În ambele cazuri, universalitatea religiei nu este câtuşi de puţin incompatibilă cu loialitatea naţională.

27. Numai religia formează caracterul internaţional al iudaismului. Ateilor nu le este uşor să afirme că i-ar fi comune doar unele tendinţe generale ale minţii omeneşti, un anumit mod de a gândi şi câteva idealuri. Fiindcă dilema este următoarea. Ori aceste tendinţe sunt convingeri politice, deci supuse parţialităţii, particularismului ideilor politice, şi atunci formează o internaţională ideologică. Ori, ipoteza precedentă fiind exclusă, din aceste afinităţi generale nu mai rămâne decât fondul lor real, religia (evreiască sau catolică).

Cei care îşi reneagă religia nu pot pretinde să formeze ei reprezentarea acestei comunităţi universale, negarea nefiind suficientă pentru a constitui o unitate sau pentru a-i da o importanţă oarecare, tot aşa cum renegaţii de fapt ai catolicismului n-au reuşit să organizeze o asociaţie.

Propunere (Despre necesitatea unei organizaţii religioase evreieşti)

Credinţa. – 28. Initium sapientiae, timor Domini28* (Ps. CX). În orice sistem religios, credinţa ocupă primul loc. De aici decurge o egalitate absolută între toţi credincioşii. Ea nu înseamnă negarea unei ierarhii clericale, ci a drepturilor speciale pe care le-ar conferi în sânul templului averea sau ştiinţa. Cunoaşterea, în afara valorii care îi este proprie, are fără doar şi poate o valoare socială, însă nu poate beneficia de un privilegiu religios. Numai credinţa dă viaţă unei comunităţi religioase; ea este baza acesteia.

29. Să afirmăm preeminenţa credinţei nu este de ajuns. Trebuie să evidenţiem unitatea ei.

Prosperitatea religiei noastre este incompatibilă cu felurite variaţiuni şi mici curente, cu o serie infinită de protestantisme, cu atât mai periculoase cu cât acţionează asupra unor mase supuse în acelaşi timp altor influenţe centrifuge.

Crearea unei organizaţii centraliste cu un conducător suprem ar fi unul dintre cele mai bune mijloace de a întări atât credinţa, cât şi practicarea acesteia. Ea ar putea împiedica prin vigilenţa sa şi prin însăşi existenţa sa influenţa negativă a numărului pe zi ce trece tot mai mare de aşa-zişi rabini modernişti. Circumstanţele (ca şi dogmele) nu s-ar opune stabilirii unei autorităţi care să fie încredinţată marelui rabin de la Ierusalim, analoagă rolului pe care îl îndeplineşte papa la Roma.

Se înţelege de la sine că o singură persoană n-ar putea face faţă acestei sarcini şi că ar fi necesară o întreagă organizaţie, concomitentă cu întărirea clerului în toate ţările în care locuiesc evrei. Forţele centrale au avut întotdeauna un efect benefic. Atât din punct de vedere religios, cât şi din punct de vedere intelectual sau administrativ. Pentru noi ar fi o întoarcere spre organizarea din vechime a religiei noastre. Şi, mai ales, cel mai bun mijloc de a asigura unitatea credinţei.

Cultul. – 30. Asemenea logicii pentru inteligenţă, cultul este indispensabil credinţei. Importanţa formelor, arătată mai sus, poate fi repetată aici, unde este vorba explicit despre iudaism.

Evreii au fost atraşi în mod deosebit de înşelătoarea simplitate a protestantismului, a cărui relativă lipsă de fast este riguros compensată de plusul de intervenţie şi de cenzură pe care le exercită pastorii în viaţa socială. Pentru evrei, această contrapondere este exclusă din cauza caracterului comunităţilor lor dispersate, impregnate de acelaşi individualism excesiv, dar îndepărtate de posibilitatea unui control clerical.

Între cele două posibilităţi de menţinere a echilibrului nu e loc de ezitare. Prin formele exterioare ne apărăm de tirania clericală delimitând strict un teren pe care clericii să-şi poată exercita pe deplin privilegiile şi îndatoririle. Teama nejustificată faţă de forme înseamnă o simplitate vecină cu ariditatea sau duce pur şi simplu la botez. Credincioşii care nu găsesc în sânul religiei lor evreieşti o satisfacere a nevoilor legitime pe care le au vor căuta în altă parte aceste forme şi solemnităţi ce mângâie nu numai sufletele simple, ci şi partea simplă a oricărui suflet. Nu este adevărat că indivizii superiori n-ar avea asemenea necesităţi.

31. Formele ce s-ar impune sunt legate atât de aspectul exterior al rabinului, cât şi de aspectul interior al templului. În primul rând, orice rabin ar trebui să fie obligat să poarte tot timpul un veşmânt de natură să indice imediat caracterul său sacerdotal. Nu e suficient să fie îmbrăcat astfel doar în timpul oficierii unei slujbe. Trebuie ca toată lumea să poată vedea în oraş că este vorba de un preot. Îmbrăcămintea civilă nu i se potriveşte. Exemplul execrabil pe care îl dau unii rabini nepricepuţi (aceşti nesuferiţi doctori în filosofie) înnebuniţi după modernism nu trebuie urmat. A vrea să te îmbraci ca laicii este echivalent cu a prefera titlului de rabin pe cel de profesor, care în realitate nu desemnează decât o funcţie derivată din misiunea lor rabinică.

Străinul neavizat ce ia contact cu comunităţi evreieşti prin intermediul unor personaje despre al căror caracter rabinic află doar din întâmplare nu poate să fie decât respins de această bizară costumaţie care nu li se potriveşte.

În interiorul sinagogii e indicat să nu se evite fastul. Acesta nu trebuie să fie totuşi apanajul arogant şi snob al familiilor bogate dintr-un anumit templu rezervat unei clici de „asimilaţi“. Dimpotrivă, trebuie să fie accesibil tuturor celor care formează reazemul religios al societăţii şi care pot fi atinşi de harul cultului.

Şi în afara sinagogii, rabinii trebuie să păstreze un aspect distins şi distinctiv. Oamenii n-au de ce să se extazieze în faţa rabinului cu capul descoperit, îmbrăcat în civil şi încălcând sabatul.

Aceste observaţii nu se aplică acelor comunităţi orientale unde forţa credinţei compensează multe defecte, nici acelor comunităţi occidentale unde organizarea puternică îmbinată cu conduita exemplară a clerului nu îndepărtează ştiinţa reală a membrilor săi de religie şi nu o amestecă cu modernismul.

32. Faptul de a privi iudaismul ca pe o religie şi de a propune organizarea sa formală cere expunerea punctelor de separaţie faţă de trei mişcări care prezintă, la prima vedere, asemănări cu ideile prezentate în acest eseu.

33. Hasidismul, ce-i drept, îşi îndreaptă atenţia spre credinţă şi acordă locul meritat relaţiei dintre om şi DUMNEZEU. Numai că el se preschimbă în misticism, se alătură ereziilor naturiste, vitaliste şi rousseauiste. „Hasidismul“, spune dlSeillière, „fidel originilor sale rousseauiste, tinde să deturneze iudaismul de la solida etică experimentală ce i-a asigurat adevărata forţă şi dăinuirea, pentru a-l lansa în experimente morale, sociale şi naţionale foarte periculoase“29.

Această mişcare tinde spre estetica pasionalului, propovăduieşte sub masca religiei un vag misticism care slăbeşte soliditatea familiei evreieşti şi înlocuieşte adevărata credinţă cu un romantism efeminat, atât de opus unei vechi religii virile.

34. Liberalii nu sunt decât succesorii lui Mendelssohn, cel a cărui operă a dus la botezarea propriilor fiice. Aceeaşi soartă au avut-o un mare număr de liberali germani. Ei au luat măsuri lăudabile pentru înfrumuseţarea cultului, dar care nu erau luminate de nici o inspiraţie de religiozitate sinceră. De altfel, nu sunt călăuziţi de un spirit liberal înţelept, ci sunt ultraliberali. „Iudaismul liberal este o religie modernă, comodă, dar care nu are nici căldură, nici profunzime.“30 Inferioritatea doctrinei sale, inexistenţa rezultatelor, superficialitatea mişcării sunt de altfel explicabile prin stupiditatea mediului german, în sânul căruia a luat naştere.

35. Drumul pe care l-au parcurs reformaţii odată cu liberalii spre organizarea formală a cultului nostru nu este blamabil în sine. Numai că ei au întrecut orice măsură. Mania reformistă i-a făcut să renunţe la prescripţiile şi la instituţiile cele mai venerabile. Au dat mâna cu magicienii, cu teozofii şi cu toate sectele compromiţătoare.

Laicii şi cultul. – 36. Am putea numi misionarism intern acea activitate a clerului care constă în a converti aproape fiecare nouă generaţie ce-şi face apariţia în societate. Ea menţine vie legătura dintre religie şi aceia dintre adepţii săi care nu sunt nici inamici, nici indiferenţi, nici practicanţi fideli. Religia noastră nu cunoaşte problema convertirii exterioare. Este incontestabil însă că, inclusiv pentru religiile care o cunosc, activitatea printre credincioşi prezintă cel puţin la fel de mult interes ca şi misiunile îndepărtate. Oricât de mare ar fi preocuparea de a converti popoarele inferioare şi de culoare, nu încape îndoială că salvgardarea catolicismului în rândul europenilor rămâne marea sarcină a Bisericii.

Caracterul civil pe care îl afişează câţiva rabini, efortul pe care-l fac ca să se identifice cu masa laicilor au drept rezultate doar indiferenţa şi apatia acestora. Cei care privesc cu plăcere dispariţia drepturilor clerului uită că, în acelaşi timp, dispar şi datoriile sale. Ce i-am putea pretinde acestui domn oarecare, ce mai rămâne din simţul datoriei la acest preot care şi-a pierdut dacă nu sufletul, cel puţin veşmântul?

37. Activitatea misionară este o consecinţă a acestei idei despre datorie care le impune rabinilor să se apropie de credincioşii lor, să le dea sfat şi ajutor, să combată eventuala lor dezertare. Această concepţie cere conştientizarea atât a îndatoririlor, cât şi a drepturilor lor.

38. Să proclamăm în primul rând necesitatea unor raporturi continue între conducătorul religios al comunităţii şi totalitatea membrilor acesteia. Răspunzând întrebărilor, mai apropiate de superstiţie decât de credinţă, pe care i le pun femeile din popor, rabinul nu şi-a îndeplinit nici pe departe sarcina. Misiunea lui trebuie să fie aceea de a se adresa, concomitent, păturilor superioare ale societăţii, elitei intelectuale (care, potrivit nu mai ştim cărei aberaţii, n-ar avea nevoi religioase) şi defavorizaţilor, concepuţi nu ca masă electorală, ci ca nişte suflete ce trebuie să primească mângâiere. Rabinul nepriceput este întotdeauna gata să ţină discursuri sau să se amestece în opere filantropice. Prima înclinaţie îl duce pe terenul primejdios al politicii, a doua ridică grava problemă a filantropiei.

39. Există binefacere şi filantropie mondene. A săvârşi fapte bune stă în puterea şi este privilegiul fiecăruia. A recunoaşte unei asociaţii mondene dreptul de a-şi asuma monopolul filantropiei este însă altceva. Iar a reduce religia la opera mai mult sau mai puţin serioasă a acestor societăţi – o, nu! Particularii au în mod firesc dreptul să organizeze instituţii de această natură. Pentru a le conferi un caracter religios, ele trebuie să se supună întru totul conducerii şi controlului capilor religioşi, singurii care pot face o operă reală şi de anvergură din această filantropie care, fără autoritatea pe care le-o dă funcţia lor, fără nobleţea pe care o emană credinţa, riscă să se confunde cu activitatea fără măsură sau frivolă a mondenilor.

40. Rabinul ca îndrumător spiritual nu este, din păcate, o realitate. Ar putea să devină, nu ca o noutate, ci rămânând în cadrul tradiţiei. Aptitudinea lui de sfătuitor, rolul lui de cenzor moral permit nişte relaţii mai regulate între el şi credincioşii săi. Apar numeroase ocazii când fiecare simte nevoia să găsească sprijin în cineva care să-i primească mărturisirea şi să-l despovăreze de îngrijorarea ce-l apasă. În viaţa agitată a marilor metropole s-a pierdut piosul obicei de a apela la rabin pentru toate problemele legate de morală, de conştiinţă şi de suflet. Acesta ar fi cel mai bun mijloc pentru a remedia ruptura pretinsă a fi fatală dintre intelectualul din zilele noastre şi rabin. Forţele antireligioase pot fi înfrânte prin acest unic mijloc.

41. Copiii şi tineretul au nevoie mai mult decât oricare altă categorie de un control şi o supraveghere religioase. Efuziunile mistice ale adolescenţei duc în cele din urmă la extreme. Ele se alătură binelui sau răului după cum există sau nu o influenţă binefăcătoare. Libertatea excesivă acordată astăzi tineretului, preeminenţa recunoscută copiilor în viaţa de familie şi în societate au provocat manifestări bolnăvicioase ce nu pot fi înfrânate decât introducând în viaţa socială rabinul nu ca profesor, doctor sau perorant, ci ca preot adevărat, care îşi trage puterea din misiunea sa. Autoritate, severitate, educaţie, sub egida religiei, de asta are nevoie tineretul evreu, şi nu de asocierea politicienilor, filantropilor şi moderniştilor.

42. Din rolul său decurge şi un rol de supraveghere generală asupra tuturor credincioşilor. Rabinul civil începe prin a fi indiferent şi sfârşeşte prin a fi inaccesibil. El greşeşte crezând că demnitatea lui îi interzice să iasă din proprie iniţiativă în întâmpinarea celor care se îndepărtează. Nu el personal acţionează, ca să spunem aşa, fiindcă se află în serviciu, lucrează ad majorem Dei gloriam31*. Trebuie să încurajeze dorinţele de a face bine, să nu respingă nici o încercare de apropiere, fie şi mai lipsită de entuziasm, să-i cucerească pe indiferenţi, să protejeze iniţiativele. Acestea sunt, cum se poate vedea, manifestările unei activităţi misionare chiar în sânul religiei.

43. Pentru a trece de la teorie la practică, supravegherea şi apropierea necesită câteva măsuri de natură administrativă. Cea mai importantă ar fi aceea care ar statua asupra competenţei teritoriale a fiecărui rabin şi asupra corespondenţei dintre fiecare sinagogă şi numărul de persoane ce o frecventează. Ar trebui stabilite circumscripţii asemănătoare cu parohiile, pentru ca fiecare credincios să ştie unde îi este templul şi care e persoana sub a cărei jurisdicţie spirituală se află. Din acest punct de vedere, domneşte o anarhie totală. Nu se ştie exact care este întinderea şi care sunt limitele unei circumscripţii religioase în cadrul unui oraş, cărui sector îi aparţine fiecare şi ce legătură există între statutul personal şi statutul real în sânul organizaţiei. Fiecare sinagogă trebuie să aibă un şef, unul singur, desemnat în mod precis; şeful nu poate fi decât un rabin şi acestuia trebuie să-i revină în exclusivitate toate sarcinile care, în general, îi incumbă unui cleric.

44. Prestigiul, sursă de autoritate şi mijloc de influenţă, este indispensabil pentru misionar. Îl concepem sub un dublu aspect. În interiorul comunităţii, el asigură păstrarea rangului rabinilor şi ţine locul mijloacelor de constrângere materială de care o autoritate religioasă, spre deosebire de o forţă politică, nu dispune. În exterior, efectul prestigiului se întinde pe trei planuri diferite; el îmbunătăţeşte situaţia clerului evreu, aduce astfel un sprijin preţios poziţiei sociale a întregii comunităţi şi reduce fricţiunile inevitabile dintre diferite confesiuni.

Nu e nevoie să insistăm pentru a evidenţia fenomenul care se constată îndeosebi în mediile evreieşti din Europa Centrală, şi anume că rabinul nu se bucură acolo nici de prestigiu personal, nici de independenţă materială, nici de semnele de respect ce i s-ar cuveni. Vina nu este numai a credincioşilor. Rabinii înşişi lasă de multe ori de dorit, iar această împletire de cauze şi efecte, de influenţe proaste şi de proaste rezultate se datorează unui ansamblu de circumstanţe.

45. Aceste circumstanţe apar mai ales în comunităţile în stare de tranziţie, unde rabinul nu ocupă poziţia preponderentă caracteristică grupărilor evreieşti orientale ce-i recunosc drepturi extraordinare, mergând de la cenzura morală până la jurisdicţia civilă; el nu are nici avantajele care derivă în societăţile occidentale din spiritul de organizare şi din delimitarea precisă a puterilor lui şi care, deşi le restrâng considerabil, le întăresc în dimensiunea lor pur religioasă. Acolo însă unde rabinul a încetat să mai fie acest şef absolut şi nu a devenit un preot căruia să i se datoreze semne de respect, dăm peste nişte aşa-zişi predicatori care nu cunosc Talmudul şi nici ieşiţi în lume nu sunt, care renunţă la orice semn caracteristic în vestimentaţia lor fără să se prezinte îmbrăcaţi civil într-un mod decent, care dispreţuiesc tradiţiile cele mai scumpe evreilor, umblă cu capul descoperit, frecventează mezelăriile, îşi aduc aportul la şedinţele periferice ale unor conferinţe contradictorii pe subiecte vulgare şi indecente, profesează un vag panteism, propovăduiesc un moralism diluat, nu dau exemplul unei vieţi de familie deasupra oricărei bănuieli, nu sunt nici pioşi şi înţelepţi, nici intelectuali impecabili, ci, aleşi la întâmplare, creaturi ale intrigilor politice, scad prin originea, exemplele şi „activitatea“ lor prestigiul religiei şi nu sunt decât o povară pentru turma pe care o păstoresc.

46. Problema care trebuie rezolvată înainte de a vorbi despre independenţa şi, drept urmare, prestigiul rabinului este cea a remuneraţiei. Prea adesea, veniturile lui depind de circumstanţele cele mai fortuite şi, câteodată, cele mai umilitoare. Serviciile pe care trebuie să le presteze un rabin nu pot fi supuse regimului liberei concurenţe; el nu este şi nu trebuie să fie membru al unei profesiuni liberale.

În marile corporaţii de această natură, nivelul corectitudinii morale şi profesionale este menţinut cu greu prin sancţiuni severe, bazate ele înseşi pe un corp de vechi tradiţii. Cu atât mai mult preoţii, ale căror servicii sunt de o natură atât de delicată şi de venerabilă, nu pot fi abandonaţi riscurilor unor venituri neregulate.

Un salariu sigur, fix şi considerabil trebuie prevăzut de orice comunitate care nu doreşte să-şi vadă rabinul ajungând să negocieze pompe funebre şi servicii matrimoniale. Acest salariu trebuie să-i poată asigura deplină independenţă, mijloace de a trăi onorabil, întreţinerea familiei, o demnitate pe care cu greu ne-o putem imagina fără o bază materială serioasă. Pentru a-şi atinge scopul, salariul trebuie să mai prezinte o trăsătură: să fie mai presus de bunăvoinţa oricui.

47. Odată ce veniturile rabinului sunt asigurate, avem dreptul să-i cerem să-şi îndeplinească misiunea cu deplină conştiinciozitate şi un respect absolut pentru toate regulile şi prescripţiile.

Aici se pune problema unei confuzii care se face adeseori. Laicului evreu i se cere să respecte cu stricteţe ceea ce ar fi preferabil să i se impună preotului său. Ba mai mult, din faptul că evreul nu aplică întru totul prescripţiile, se deduce dreptul rabinului de a face la fel şi chiar mai rău.

Nu proclamăm aici incompatibilitatea dintre religia evreiască şi viaţa modernă. Departe de aşa ceva. Trebuie să recunoaştem însă evidenţa faptelor, să ne înclinăm în faţa obligaţiilor pe care le impune cu brutalitate viaţa profesională. Şi ea are îndatoririle ei şi îl pune pe evreu în imposibilitatea de a duce o viaţă absolut conformă cu riturile. Prins între obligaţiile sale religioase şi îndatoririle sale profesionale, între imperativele vieţii sociale şi tradiţii, el este obligat să cedeze şi să facă nişte concesii fără de care exercitarea profesiei sale, viaţa lui socială ar fi imposibile. N-ar trebui să se deducă de aici că ar fi indicat să se apeleze la procedeul revoluţionar al protestantismului, reforma, ci la soluţia înţeleaptă a indulgenţei. Resemnarea în faţa a ceea ce a căzut în desuetudine nu înseamnă proclamarea inutilităţii oricărei tradiţii, dreptul rabinilor de a urma exemplul forţat al laicilor. Nu, prescripţiile şi regulile îşi păstrează întreaga valoare: doar că aceia cărora viaţa de zi cu zi le impune durele-i necesităţi sunt siliţi să-şi lase obligaţiile rituale pe umerii clerului lor.

Datorită situaţiei lui profesionale, rabinul este la adăpost de necesităţile vieţii economice moderne. Dar trebuie măcar ca independenţa sa materială să devină mijlocul prin care să-şi poată impune acel gen de ascetism care constă în îndeplinirea integrală şi în mod desăvârşit a riturilor şi prescripţiilor. El nu are dreptul să deducă nici din exemplul vieţii economice a celorlalţi, nici din contagiunea modernismului că ar fi eliberat de ceea ce constituie raţiunea lui de a fi.

Laici cărora li se iartă neglijenţa involuntară, rabini care se achită impecabil de sarcina lor: acesta este un tablou logic, şi nu acela al unui abandon total al tradiţiei religioase prezidat de nişte „predicatori“ care fac din principiu ceea ce alţii fac din necesitate.

48. Este esenţial să se ştie de unde vin, care sunt titlurile şi meritele celor ce vor trebui să îndeplinească sarcinile rabinice. E de neconceput ca misterul să planeze atât asupra modului în care sunt numiţi, cât şi asupra originii lor, a capacităţii lor şi a atribuţiilor lor precise. Ca să fie posibilă o înţelegere cu comunitatea, iar prestigiul să-i fie asigurat, este indispensabil ca rabinul să aparţină aceluiaşi rang social şi aceluiaşi mediu ca membrii grupului pe care e chemat să-l conducă. Veniţi din ţinuturi îndepărtate, cu origini sociale incerte, din şcoli care nu sunt bine definite, rabinii sunt lipsiţi atât de suportul autorităţii lor, cât şi de înţelegerea problemelor ce agită elita credincioşilor, atât de dorinţa, cât şi de posibilitatea de a şti şi a acţiona.

49. S-au văzut rezultatele teoriei rabinului modernist. Rabinul-francmason devine suspect tuturor, îşi distruge prestigiul. S-a văzut un laic adresându-se unui Mare Rabin în felul următor: „Amice N…“. Nu numai că această familiaritate jignitoare este de prost gust, ci nici apelaţiunea „domnule rabin“ nu e suficientă. Ierarhia rabinilor trebuie să aibă o scară proprie. Titlurile trebuie să derive din natura şi gradul funcţiei lor. Fastul formulelor va spori prestigiul clerical şi va împiedica prin precizia sa pe oricine să se simtă ofensat.

Nu cu formula „Amice…“ vom putea ridica în societate şi în faţa celorlalte confesiuni prestigiul clerului nostru.

Laicii. – 50. Pentru laicul evreu, abandonarea religiei echivalează cu dezrădăcinarea din orice cadru moral şi social. Poate că pentru credincioşii celorlalte confesiuni situaţia nu este aceeaşi. Dar pentru evreu, izolat într-o societate mai curând ostilă, religia este singurul şi marele zid de apărare împotriva tentaţiilor imoralismului, dezechilibrului, bulversării, ale social-democraţiei, nemţofiliei şi altor flageluri ale lumii moderne. Numai credinţa formează baza vieţii sale de familie, a disciplinei sale morale, ecluza împotriva valurilor de anarhie dezlănţuite de secolul nostru. Se înţelege deci că nu este vorba despre un simplu ateism (ceea ce ar fi oricum destul de periculos), ci despre distrugerea completă a tot ce face ca viaţa să fie suportabilă.

51. Familia evreiască, instituţie deopotrivă sacră şi socială, care a trecut prin veacuri cu acest dublu caracter, nu poate exista fără elementele care îi dau forţă şi viaţă. Astăzi e ameninţată şi tinde să devină o simplă asociere civilă realizată prin forţa inerţiei. Fără scop, fără motiv, fără moralitate, fără coeziune, ea oscilează între dancing, hotel, sterilitate şi divorţ. Cât de departe este austeritatea talmudică, cea care recomanda: „Tineri, ridicaţi privirea şi vedeţi pe cine vreţi să alegeţi de nevastă. Nu luaţi seama la frumuseţe, ci gândiţi-vă mai degrabă la familie“ (Taan, 4, 8).

Cât despre divorţ, mijloc de disoluţie pe care societatea modernă îl prezintă ca pe un remediu universal, glorificându-l, el este reglementat de Talmud într-un mod foarte înţelept, moral şi prudent. Nu este permis decât în cazurile extreme şi sub forma repudierii femeii de către soţ pentru rea purtare.

52. Laicii pot şi trebuie să joace şi ei un rol religios. Multe biserici cunosc consilii compuse din clerici şi laici, care au atribuţii administrative, în general religioase, şi misiunea de a apropia între ele cele două categorii. Rezultatul lor a fost întotdeauna fericit datorită influenţei realiste a laicilor şi spiritului elevat pe care îl dă contactul cu lucrurile religioase.

Există, ce-i drept, în starea actuală a cultului nostru, consilii de sinagogă, dar ele sunt lipsite de importanţă, limitate strict la interesele locale şi impregnate de acel spirit de falsă filantropie cu care confundă religia, minate de discordii, mici bâlciuri ale deşertăciunilor.

Adevărate realităţi şi instituţii utile pot fi numai acele consilii care, departe de a fi locale, ar reprezenta un teritoriu întins şi interese majore. Cu o compoziţie mixtă, ele trebuie totuşi să fie prezidate şi conduse de rabini. Pentru ca deciziile lor să fie aplicabile şi să nu se reducă la simple deziderate şi discursuri teoretice, aceste consilii ar trebui să aibă un caracter de reprezentare democratică. Pentru a nu cădea în anarhie, în erezia ce provine din diferendele religioase, pentru a seca izvorul disputelor şi a împiedica devierile lor, o puternică ierarhie aristocratică trebuie să joace aici un rol de contragreutate.

53. Din autonomia iudaismului rezultă înţelegerea lui ca religie. Ca lucru organizat, şi nu ca subiect de discuţie asupra tragediei sale ori, mai rău, asupra „tragismului“ său. Nu că situaţia nefericită a lui Israel ar fi contestabilă, dar nici că esenţa şi ţelul lui ar fi paradoxul şi tragicul.

Sentimentele schimbătoare ale sufletelor sfâşiate, ale celor care dau isteriei lor numele de mistică şi uneori de indiferenţă, nu au nimic de-a face cu religia noastră. Forţa ei rezidă într-o mistică disciplinată şi într-o etică raţională. Nici cercul de studii, cu falsul lui intelectualism, cu intelectualismul lui oprit la jumătatea drumului, nici snobismul, nici inaccesibilitatea aşa-zişilor „predicatori“ nu exprimă adevărata ei natură.

Ne-am săturat de aceşti oameni fără ruşine, a căror insolenţă în materie de religie este insuportabilă tocmai din cauza ireligiozităţii lor, de aceşti palavragii, de aceşti acoliţi de politicieni, îmbrăcaţi fără gust în haine de oraş. Vrem rabini adevăraţi, a căror erudiţie să nu fie o piedică în drumul lor permanent către credincioşi, pentru misiunea lor, pentru datoria lor, pentru bucuria lor de a conduce efectiv conştiinţele, de a mulţumi sufletele.

Organizarea este latura umană şi comună a catolicismului şi iudaismului. Mult timp, a fost gloria şi eficacitatea lor. Ordinea, controlul, absolut şi ierarhic în materie de dogmă şi de morală, exercitat în materie administrativă şi financiară de adunări reprezentative, stabilitatea asigurată prin aplicarea marelui principiu al salariului fix şi onorabil – condiţie de independenţă şi de inamovibilitate –, reglementarea accesului la funcţiile rabinice prin mijloace de recrutare precise şi înconjurate de garanţii, toate acestea ar conduce la cenzura cu dublă faţă între comunitate şi conducătorul ei spiritual.

Să fim atenţi la pericolul combinat al indiferenţei şi ateismului, pe de o parte, al bigotismului mărginit şi snobismului, pe de altă parte, la pericolul a ceea ce ne poate compromite şi zdruncina, a ceea ce ne poate face pur şi simplu să dispărem. Numai religia poate să îndrepte viaţa socială, să menţină cadrele sănătoase ale oricărei organizări.

Să ne eliberăm de filosofia germană, de apatie, de neglijenţa afectată, de rabinii care profanează nobila noastră religie, de şefii evrei a căror autoritate este definitiv compromisă de proastele exemple date de fiii lor, să ne eliberăm, într-un cuvânt, de modernism sub toate formele lui.

Afirmăm sus şi tare că scopurile indicate în acest eseu nu vor putea fi atinse decât prin răsturnarea completă a unei stări de lucruri care va fi cu siguranţă doar trecătoare, prin abandonarea compromisurilor şi a decadenţelor. Nu renunţăm decât la lanţurile modernismului, avem de recâştigat o religie glorioasă.

20 „Orice lucru este prevăzut (de către DUMNEZEU); cu toate acestea, libertatea de a alege (ne) este dată.“ (Aboth, 3, 19)

21 Oscar de Férenzy, Les Juifs et nous Chrétiens, 1935, pp. 125-126.

22 Id., p. 162.

23 Arthur Ruppin, Les Juifs dans le monde moderne, 1934, p. 16.

24 A. Cohen, Le Talmud, 1933, p. 211.

25 Georges Goyau, în La papauté et la civilisation, volumul I, pp. 2 sqq.

26 Arthur Ruppin, op. cit., p. 276.

27 Georges Goyau, op. cit., volumul II, p. 38.

28* În latină: „Începutul înţelepciunii este frica de Domnul“.

29 Ernest Seillière, Sur la psychologie du romantisme allemand, p. 40.

30 Arthur Ruppin, op. cit., p. 328.

31* În latină: „întru mai mare slava lui Dumnezeu“.