Jonathan Coe, The House of Sleep

Copyright © Jonathan Coe, 1997

All rights reserved

© 2001, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5796-4

ISBN PDF: 978-973-46-5797-1

ISBN print: 978-973-46-5677-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © iStockphoto.com/bestdesigns

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JONATHAN COE (născut în 1961, la Birmingham) a studiat la Trinity College din Cambridge. A fost profesor la University of Warwick, unde a obţinut şi titlul de doctor în literatură engleză. Primele sale romane – Femeia întîmplătoare (1987), Un strop de dragoste (1989) şi Piticii morţii (1990; Polirom, 2006) – impun o nouă voce a literaturii britanice contemporane, caracterizată printr-un umor specific, o preocupare pentru problemele sociale şi o accentuată tonalitate sarcastică, temperată de un umanism subtil. Romanul Ce hăcuială! (1994; Polirom, 2008) obţine John Llewellyn Rhys Prize în Anglia şi Prix du Meilleur Livre Étranger în Franţa, iar Casa somnului (1997), considerat capodopera sa, este recompensat cu Writers’ Guild of Great Britain Award şi Prix Médicis Étranger. Ulterior, autorului britanic i se decernează şi Bollinger Everyman Wodehouse Prize pentru romanul Clubul putregaiurilor (2001; Polirom, 2004, 2012). Pînă în prezent, Coe a publicat zece romane, cel mai recent dintre ele, Expo ’58, apărînd la Editura Polirom în 2014. La aceeaşi editură i-au mai apărut Cercul închis (2006), Ploaia înainte să cadă (2009) şi Înspăimîntătoarea viaţă personală a lui Maxwell Sim (2011).

Nota autorului

Capitolele cu număr impar din acest roman îşi derulează acţiunea îndeosebi în anii 1983-1984. Acţiunea capitolelor cu număr par se petrece în ultimele două săptămîni din iunie 1996.

„Mă zăpăcesc rău de tot din cauza timpului.

Dacă nu-ţi controlezi emoţiile – se opri,

se luptă din greu şi continuă cu o voce

răguşită – asta se întîmplă. Eonii –

fracţiunile de secundă – fac schimb de

locuri. Şi nu mai ştii să numeri cum

trebuie.“

Rosamond Lehmann, Crîngul ecourilor

TREZIA

1

Era ultima lor ceartă, măcar asta era clar. Dar deşi o anticipa de zile, sau poate chiar de luni în şir, nimic nu reuşi să domolească valul de mînie şi indignare care creştea acum în el. Greşeala fusese a ei, însă refuzase s-o recunoască. Fiecare argument pe care încercase să-l avanseze, fiecare tentativă de adoptare a unei atitudini conciliatoare şi rezonabile fusese distorsionată, răstălmăcită şi întoarsă împotriva lui. Cum îndrăznea să aducă vorba de seara cu desăvîrşire nevinovată pe care o petrecuse la The Half Moon cu Jennifer? Cum îndrăznea să spună că darul de la el era „jalnic“ şi să susţină că i se păruse „prefăcut“ cînd i-l înmînase? Şi cum Dumnezeu îndrăznea să pomenească de mama lui – de maică-sa, nici mai mult, nici mai puţin – şi să-l acuze că o vedea prea des? Ca şi cum ar fi făcut un comentariu la adresa maturităţii şi chiar a masculinităţii lui…

Îşi aţinti privirea undeva în faţă, fără să vadă ceva anume şi fără să ţină seama unde se afla sau cine îl înconjura. „Căţea“, îi spuse el în gînd, pe cînd cuvintele ei îi reveneau în minte. Pe urmă îşi dădu drumul şi, în ciuda dinţilor încleştaţi, izbuti să strige:

— CĂŢEA!

După aceea se simţi ceva mai bine.

*

Uriaş, cenuşiu şi impunător, Ashdown se afla pe un promontoriu, la nici douăzeci de metri de marginea falezei stîncoase, unde fusese ridicat cu peste o sută de ani în urmă. Cît era ziua de lungă, pescăruşii dădeau ocol fleşelor şi turnuleţelor lui, jelindu-se răguşiţi nevoie mare. Toată ziua şi toată noaptea, valurile se izbeau nebuneşte de baricadele stîncoase, împrăştiind un vîjîit interminabil, asemănător celui dintr-un trafic intens, prin camerele îngheţate şi pe coridoarele labirintice şi însufleţite de ecouri ale casei vechi. Nici măcar cele mai pustii părţi de la Ashdown – iar în prezent majoritatea erau pustii – nu îşi găseau vreodată liniştea deplină. Încăperile cele mai locuibile erau grupate la etajele unu şi doi, dădeau spre mare, iar peste zi se vedeau inundate de lumina unui soare cu dinţi. Bucătăria de la parter era lungă, în formă de L, şi avea tavanul jos; avea doar trei ferestre mici şi era învăluită într-o penumbră permanentă. Frumuseţea sumbră, care sfida stihiile naturii, a Ashdown-ului masca faptul că, în general, oamenilor le venea greu să locuiască acolo. Cei mai vechi şi mai apropiaţi vecini îşi aminteau, dar tot nu le venea să creadă, că odinioară casa fusese reşedinţa personală a unei familii cu opt sau nouă membri. Însă cu două decenii în urmă ea fusese achiziţionată de noua universitate, iar acum adăpostea peste douăzeci de studenţi: o populaţie incertă, la fel de schimbătoare ca marea ale cărei valuri se spărgeau de stîncile de dedesubt, întinsă cît vedeai cu ochii, colorată într-un verde maladiv şi unduindu-se sub apăsarea unei nelinişti infinite.

*

Poate că grupul de patru străini de la masa ei îi ceruse voie să se aşeze, sau poate că nu. Sarah nu mai ţinea minte. Acum se părea că străinii începeau să discute în contradictoriu, dar ea nu auzea ce se spunea, deşi le conştientiza vocile care se ridicau şi coborau într-un contrapunct furios. Ceea ce auzea şi vedea în minte era mult mai real în clipa aceea. Un cuvînt singur, înveninat. Nişte ochi în care lucea lumina unei uri indiferente. Sentimentul că, în loc să i se vorbească, fusese scuipată. O întîlnire care durase două secunde – sau mai puţin? – însă pe care o retrăia involuntar în gînd de peste o jumătate de oră. Ochii aceia, cuvîntul acela – nu avea cum să scape de ele cel puţin pentru un timp. Chiar şi acum, pe cînd vocile din jur deveneau mai zgomotoase şi mai însufleţite, simţea crescînd în ea un nou val de panică. Închise ochii, slăbită dintr-o dată de greaţa care o năpădea.

Ar fi atacat-o dacă n-ar fi fost atîta lume pe strada principală? se întrebă ea. Ar fi tîrît-o pînă în pragul unei uşi? I-ar fi sfîşiat hainele?

Îşi ridică încet cana de cafea, o ţinu la cîţiva centimetri de gură şi se uită înăuntru. Îşi aţinti privirea asupra acelei suprafeţe uleioase, care pîlpîia imperceptibil. Strînse cana mai tare. Lichidul se stabiliză. Nu-i mai tremurau mîinile. Momentul critic trecuse.

O altă posibilitate: să fi fost doar un vis?

„Pinter!“ fu primul cuvînt al discuţiei în contradictoriu care îi atrase atenţia. Îşi impuse să se uite la vorbitor şi să se concentreze.

Numele fusese pronunţat pe un ton de scepticism agasat de o femeie care ţinea un pahar cu suc de mere într-o mînă şi o ţigară pe jumătate fumată în cealaltă. Era tunsă scurt, avea părul negru ca smoala, maxilare proeminente şi ochi negri şi vioi. Sarah avu sentimentul vag că o mai văzuse şi cu ocazia altor descinderi la Café Valladon, însă nu îi ştia numele. Ulterior avea să afle că o chema Veronica.

— Tipic pîn’ la Dumnezeu, adăugă femeia, care trase apoi din ţigară cu ochii închişi.

Zîmbea, ceea ce ar fi putut să însemne că nu lua discuţia la fel de în serios ca tînărul slab, gălbejit şi zelos care stătea în faţa ei.

— Oamenii care habar n-au de teatru, continuă Veronica, vorbesc mereu de Pinter ca despre unul dintre cei mari.

— În regulă, zise studentul. De acord că-i supraevaluat. Aşa e. Dar tocmai asta îmi confirmă ideea.

— Îţi confirmă ideea?

— Tradiţia teatrului englez postbelic, rosti studentul, este atît de… evanescentă, încît…

— Poftim? se auzi o voce de australian de alături. Ce cuvînt a fost ăla?

— Evanescentă, răspunse studentul. Atît de evanescentă, încît există o singură personalitate care…

— Evanescentă? întrebă australianul.

— Nu-ţi face griji, spuse Veronica, surîzînd şi mai larg. Vrea să se dea mare, atîta tot.

— Ce înseamnă?

— Caută în dicţionar, se răsti studentul. Vreau să spun că în teatrul englez de după război există un singur autor cu pretenţii şi pînă şi el e supraevaluat. Supraevaluat zdravăn. Ergo, teatrul e la pămînt.

— Ergo? făcu australianul.

— S-a zis cu el. N-are nimic de oferit. Nu joacă nici un rol în cultura contemporană, nici aici în ţară, nici în altă parte.

— Şi-atunci… vrei să spui că-mi pierd timpul? întrebă Veronica. Că nu sînt pe aceeaşi lungime de undă cu întregul… Zeitgeist?

— Absolut. Ar trebui să schimbi macazul imediat. Să treci pe studii cinematografice.

— Ca tine.

— Ca mine.

— Asta chiar că-i interesant, spuse Veronica. Ia fii atent ce presupuneri faci. În primul rînd, pentru simplul fapt că mă interesează teatrul, eşti convins că-l studiez. Te înşeli, sînt la studii economice. Pe urmă, convingerea asta a ta că deţii un fel de adevăr absolut: este… mă rog, mi se pare că-i o chestie foarte bărbătească, e tot ce pot să spun.

— Păi, chiar sînt bărbat, o lămuri studentul.

— La fel de semnificativ e faptul că Pinter e dramaturgul tău preferat.

— Şi ce-i atît de semnificativ?

— Fiindcă scrie piese pentru băieţi. Pentru băieţi deştepţi.

— Bine, dar arta e universală. Toţi scriitorii adevăraţi sînt hermafrodiţi.

— Ha! pufni Veronica pradă unui dispreţ încîntat, stingîndu-şi apoi ţigara. Bun, vrei să vorbim despre sexe?

— Credeam că discutăm despre cultură.

— Nu se poate una fără cealaltă. Diferenţele de sex sînt peste tot.

Fu rîndul studentului să rîdă.

— Ăsta-i unul dintre lucrurile cele mai fără noimă pe care le-am auzit. Singurul motiv pentru care vrei să vorbeşti despre sexe e că te sperie ideea unei discuţii despre valoare.

— Pinter le place doar bărbaţilor, spuse Veronica. Şi de ce? Fiindcă scrie piese misogine, care se adresează impulsurilor misogine ascunse în străfundurile psyché-ului masculin.

— Eu nu sînt misogin.

— Eşti, cum să nu fii? Toţi bărbaţii le urăsc pe femei.

— Doar nu crezi una ca asta.

— Sînt ferm convinsă.

— Probabil că eşti la fel de convinsă că toţi bărbaţii sînt violatori potenţiali.

— Da.

— Şi chestia asta e tot un lucru fără sens.

— Ba are un sens foarte clar.

— Toţi bărbaţii deţin potenţialul de a deveni violatori. Toţi bărbaţii dispun de mijloacele prin care pot să ajungă violatori. Nu-i deloc acelaşi lucru.

— Nu mă refer la faptul că bărbaţii au sau nu… dotarea necesară. Vreau să spun că nu există nici un bărbat care să nu simtă, în cine ştie ce cotlon întunecos al sufletului, resentimente profunde – şi chiar gelozie – faţă de punctele noastre tari, iar uneori resentimentele produc ură şi, prin urmare, ar putea să degenereze şi în violenţă.

După aceste fraze se aşternu tăcerea timp de cîteva secunde. Studentul dădu să spună ceva. Dar se încurcă în propriile cuvinte. După aceea începu o altă idee, lăsîndu-se păgubaş imediat. În cele din urmă nu izbuti să spună decît:

— Da, dar n-ai dovezi.

— Găseşti cîte dovezi vrei dacă te uiţi în jur.

— O fi, însă n-ai dovezi obiective.

— Obiectivitatea, decretă Veronica, aprinzîndu-şi încă o ţigară, este subiectivitatea bărbaţilor.

Liniştea produsă de această observaţie cu iz axiomatic, mai lungă decît precedenta şi încărcată întrucîtva de un sentiment vecin cu veneraţia, fu destrămată chiar de Sarah.

— Cred că are dreptate, zise ea.

Toţi cei de la masă se întoarseră în direcţia ei.

— Cum să spun, nu legat de obiectivitate – eu, una, n-am privit niciodată lucrurile din punctul ăsta de vedere – dar în ce priveşte faptul că toţi bărbaţii sînt esenţialmente ostili şi că nu ştii cînd le… sare ţandăra.

Veronica o privi în ochi.

— Mersi, spuse ea, înainte de a-şi îndrepta din nou atenţia asupra studentului. Ai văzut? Sprijin din toate părţile.

Tînărul ridică din umeri.

— Solidaritate femeiască, atîta tot.

— Nu, dar am păţit-o şi eu.

Febrilitatea şovăielnică din vocea lui Sarah le atrase atenţia.

— Exact chestia asta despre care v-am auzit vorbind.

Îşi coborî privirea şi îşi văzu ochii reflectaţi în tonuri închise de oglinjoara neagră a cafelei.

— Îmi pare rău, nu ştiu cum vă cheamă pe nici unul dintre voi. Şi habar n-am de ce-am deschis gura. Cred c-ar fi bine să plec.

Se ridică şi se trezi prinsă la colţ, cu marginea mesei presîndu-i coapsele; strecuratul în grabă pe lîngă australian şi pe lîngă studentul zelos se dovedi anevoios. Faţa parcă îi luase foc. Era sigură că se uitau cu toţii la ea ca la o nebună. Nimeni nu scoase o vorbă cît timp îşi croi drum pînă la casă, dar pe cînd îşi număra mărunţişul (iar Slattery, proprietarul cafenelei, stătea pedant şi indiferent într-un colţ), simţi o mînă pe umăr şi, cînd se întoarse, o văzu pe Veronica zîmbindu-i. Avea un surîs mefient şi totodată atrăgător – total diferit de zîmbetele combative pe care le adresase adversarilor de la masă.

— Uite ce-i, spuse ea, nu ştiu cine eşti şi ce ţi s-a-ntîmplat, dar… oricînd vrei să stăm de vorbă…

— Mulţumesc, rosti Sarah.

— În ce an eşti?

— Am intrat în patru.

— Aha, eşti la postuniversitar, nu?

Sarah încuviinţă din cap.

— Stai în campus?

— Nu. La Ashdown.

— Mă rog. Poate c-o să mai dăm una de alta.

— Bănuiesc că da.

Sarah ieşi în grabă din local, înainte ca femeia aceea prietenoasă şi în acelaşi timp înfricoşătoare să aibă vreme să-i mai spună ceva. După interiorul întunecos şi înecat în fum de ţigară, ieşirea bruscă la lumina zilei fu orbitoare, iar aerul curat i se păru că avea gust de sare. Cumpărătorii îşi croiau drum pe străzi. În mod normal, ar fi fost o zi minunată pentru o plimbare de-a lungul falezei stîncoase pînă acasă: o plimbare lungă, un urcuş în cea mai mare parte a drumului, dar un efort care merita osteneala de dragul durerii plăcute pe care o simţea în picioare la sosire şi al senzaţiei că plămînii i se dilatau datorită aerului curat şi răcoros. Numai că nu era o zi normală, iar pe Sarah nu o atrăgea ideea porţiunilor de drum în care nu se vedea ţipenie de om, a bărbaţilor singuri pe care i-ar fi putut zări apropiindu-se sau care ar fi putut sta pe una dintre bănci, privind-o cu neobrăzare pe cînd trecea prin dreptul lor.

Renunţînd la mesele de seară pentru o săptămînă, se urcă într-un taxi, ajunse acasă imediat şi stătu în pat toată după-masa, fără ca senzaţia de amorţeală să vrea s-o părăsească.

*

ANALIST: Ce anume te-a deranjat atît de mult la jocul acela?

ANALIZAT: Nu sînt sigură că „joc“ e cuvîntul potrivit.

ANALIST: E cuvîntul pe care l-ai ales chiar tu adineauri.

ANALIZAT: Da. Tot nu ştiu dacă e cel mai adecvat. Cred că am vrut să spun… „discuţie“…

ANALIST: Lasă asta acum. Ţi-a produs vreodată durere fizică?

ANALIZAT: Nu. Nu, nu m-a molestat niciodată.

ANALIST: Dar te-ai gîndit că s-ar putea să te maltrateze?

ANALIZAT: Presupun că e posibil să fi avut şi ideea asta… într-un ungher al minţii.

ANALIST: El a ştiut asta? A ştiut că te gîndiseşi că era posibil să-ţi facă rău într-o bună zi? N-a fost ăsta de fapt şpilul jocului?

ANALIZAT: Ba da, se poate să fi fost, bănuiesc.

ANALIST: Pentru el? Sau pentru amîndoi?

Sarah se vîrîse la loc în pat cînd Gregory se întoarse de la bar. Se dăduse jos pentru scurt timp, pe cînd se însera, ca să-şi pună halatul şi să coboare pînă la bucătărie, dar chiar şi acolo rămăsese agitată şi ciudat de sensibilă la şocuri. Bucătăria era pustie, iar Sarah auzea replicile dintr-un serial american – Dallas sau Knots Landing – de la televizorul aflat ceva mai încolo pe coridor. Crezînd că era singură, Sarah deschise o cutie cu supă de ciuperci şi turnă conţinutul într-o cratiţă. Apoi aprinse plita de gătit care avea locul ei după colţ, ascunsă de restul încăperii în formă de L. Amestecă supa cu o lingură grea de lemn, descoperind că era o activitate neaşteptat de odihnitoare. Învîrti lingura de trei ori în direcţia acelor ceasornicului, de alte trei ori în direcţia inversă şi repetă procedeul de cîteva ori, uitîndu-se la tiparele care se formau şi dispăreau încet în substanţa vîscoasă a supei. Absorbită de ceea ce făcea, tresări la auzul unei voci de bărbat care spuse „Unde-or ţine ăştia cafeaua?“ şi scoase un ţipăt scurt şi strident în timp ce se răsucea pe călcîie.

Bărbatul apăru de după colţ, o văzu şi făcu un pas înapoi.

— Îmi pare rău. Credeam că ştii că sînt aici.

— Nu, nu ştiam, zise ea.

— N-am vrut să te sperii.

Avea o figură de om bun, acesta fu primul lucru pe care-l observă Sarah. Cel de-al doilea fu acela că bărbatul părea să fi plîns – iar asta cu destul de puţin timp în urmă. Se aşeză la masa din bucătărie ca să-şi bea cafeaua, Sarah se instală în faţa lui ca să-şi mănînce supa şi chiar cînd îşi trăgea scaunul lîngă masă îi aruncă o privire şi fu gata să jure că observase o lacrimă care i se prelingea pe obraz.

— Te simţi bine? îl descusu ea.

La Ashdown nu veneau mulţi boboci, dar se întrebă dacă nu cumva abia ajunsese la universitate şi începuse deja să-i fie dor de acasă.

Se dovedi că lucrurile nu stăteau aşa. Tînărul era în anul trei, studia limbile moderne şi se mutase la Ashdown cu doar o zi în urmă. Ceea ce-l amărîse fusese un telefon de la mama lui, care sunase de acasă cu puţine ore în urmă ca să-l anunţe că Muriel, pisica familiei, fusese omorîtă chiar în dimineaţa aceea – călcată de dubiţa lăptarului la ieşirea de pe aleea din faţa casei. Era evident jenat de felul cum îşi exteriorizase emoţiile pe marginea acestui episod, dar lui Sarah acest lucru i-l făcu dintr-o dată simpatic. Totuşi, ca să-l cruţe de alte momente penibile, schimbă subiectul cît putu de repede şi-i spuse că nu era singurul care avusese o zi cu probleme.

— De ce, tu ce-ai păţit? întrebă el.

Sarah îşi dădu seama abia mai tîrziu că era surprinzător modul în care discutase atît de deschis cu un om pe care abia îl văzuse şi căruia încă nu se ostenise să-i afle numele. Cu toate acestea, îi povesti cu lux de amănunte bizara întîlnire de pe stradă cu un străin care se uitase la ea cu o privire plină de ură şi o făcuse căţea fără nici un fel de motiv. Noul locatar o ascultă atent, în timp ce sorbea din cafea: frapant, îşi zise Sarah, ce echilibru perfect între preocupare (căci părea să priceapă cît de traumatizant fusese incidentul respectiv pentru ea) şi o notă ceva mai degajată de liniştire (fiindcă o încuraja în acelaşi timp să nu pună nimic la inimă şi să creadă că fusese vorba de o simplă izbucnire a unui excentric demn de milă). Sarah îi spuse despre discuţia pe care o auzise la Café Valladon, despre felul cum venise vorba de misoginism şi despre modul în care se simţise obligată să intervină.

— E un subiect foarte aprins la ora asta, confirmă el. Am observat aici nişte sentimente antifeministe foarte puternice.

Îi povesti apoi despre recenta vandalizare a catedrei de studii feministe: cineva pătrunsese ilegal înăuntru şi scrisese cu spray şi cu litere foarte mari „Moarte Surorilor“ pe toţi pereţii.

Lui Sarah îi făcea plăcere să stea de vorbă cu acest tînăr, însă începuse să se simtă obosită. I se întîmpla uneori să fie cuprinsă de o osteneală care pentru majoritatea celorlalţi era extremă, iar o dată sau de două ori chiar adormise în mijlocul conversaţiilor. N-ar fi vrut să i se întîmple la fel şi acum: ţinea morţiş să facă o impresie bună.

— Cred c-ar fi bine să mă bag la loc în pat, spuse ea, ridicîndu-se şi clătindu-şi cana de supă cu apă rece. Oricum, îmi pare bine că te-am cunoscut. Mă bucur că te-ai mutat aici. Cred c-o să ne-mprietenim.

— Trag nădejde.

— Apropo, mă cheamă Sarah.

— Eu sînt Robert.

Îşi zîmbiră unul altuia. Sarah îşi trecu o mînă prin păr, dînd peste cîteva şuviţe încîlcite şi trăgînd uşor de ele. Robert sesiză gestul şi îl ţinu minte.

Urcă la ea în cameră şi dormi o oră-două, pînă la întoarcerea lui Gregory, care o trezi aprinzînd lumina din tavan. Mijindu-şi ochii, Sarah se uită la ceasul deşteptător. Era mai devreme decît crezuse: abia zece şi un sfert.

— Ai şi venit? întrebă ea.

Întors cu spatele, Gregory puse ceva într-un sertar şi mormăi:

— Aşa se pare.

— Am crezut că, dacă tot era ultima voastră seară împreună, o să staţi pînă tîrziu. Ca să ţineţi minte.

Era începutul semestrului de toamnă, iar Gregory se întorsese de la casa părintească din Dundee doar ca să-şi strîngă nişte lucruri, să vadă cîţiva prieteni vechi şi să mai stea două-trei zile – ultimele – cu Sarah. Amîndoi îşi terminaseră cursurile postuniversitare de an în iulie. În cursul aceleiaşi săptămîni el trebuia să se prezinte la Facultatea de Medicină din Londra, unde avea să se specializeze în psihiatrie. Ea mai rămînea un an la universitate, pregătindu-se să devină învăţătoare.

— Mîine am o zi plină, spuse el, aşezat la capul patului şi trăgînd de un pantof. Trebuie să plec devreme.

Ochii i se opriră pentru prima dată asupra ei.

— Arăţi nasol.

Sarah îi povesti despre bărbatul care o jignise pe stradă, iar prima lui reacţie fu:

— Dar e total ilogic. Ce sens are să faci aşa ceva?

— Presupun c-a văzut că sînt femeie şi i-a fost de-ajuns, răspunse Sarah.

— Eşti sigură c-a vorbit cu tine?

— Nu mai era nimeni prin preajmă.

Gregory îşi făcuse între timp de lucru cu un şiret care se înnodase, aşa că ea insistă:

— A fost foarte neplăcut.

— Păi, nu-i bine să laşi lucrurile astea să te macine.

După ce îşi dezlegă şiretul, îi căută glezna şi i-o strînse prin cearşaf.

— Credeam c-am trecut de faza asta. Te-ai făcut fetiţă mare.

Se încruntă în direcţia ei.

— S-a întîmplat de-adevăratelea?

— Aşa cred.

— Hmm… dar nu eşti sigură. Poate că totuşi n-ar fi rău s-o pun pe hîrtie.

Gregory se aşeză la măsuţa de toaletă şi scoase un caiet din sertarul de sus. Mîzgăli cîteva cuvinte, după care se rezemă în scaun şi răsfoi nişte pagini. Chipul lui reflectat în oglindă trăda un zîmbet satisfăcut.

— Ştii ceva, am avut baftă c-am dat peste tine, spuse el. Fii atentă de cît material de studiu mi-ai făcut rost. Cum să-ţi zic, ştiu că nu-i singurul motiv, dar… gîndeşte-te la ce avans o să am faţă de toţi ceilalţi.

— Nu-i niţel cam devreme să gîndeşti la modul ăsta? întrebă Sarah.

— Aiurea. Dacă vrei cu orice preţ să ajungi sus de tot, trebuie să începi cît mai devreme.

— Totuşi, nu-i o cursă, nu?

— Ca la toate cursele, şi la cele cu oameni există învingători şi învinşi, declară Gregory, punînd deoparte caietul şi scoţîndu-şi cămaşa. De cîte ori ţi-am spus asta?

Spre propria ei surpriză, Sarah luă în serios întrebarea.

— După socoteala mea, între cincisprezece şi douăzeci de ori.

— Aşa, vezi, zise Gregory, aparent mulţumit de proiecţia statistică. E valabilă pentru toate – chiar şi pentru locuinţe. Te gîndeşti că nu-i mare lucru, dar Frank se duce la Londra peste o săptămînă şi nici măcar nu şi-a găsit unde să stea.

Pufni într-un rîs sceptic înainte de-a întreba:

— Cum explici un asemenea tip de comportament?

— Păi, spuse Sarah, poate că n-are norocul ca taică-său să-şi permită să-i cumpere un apartament în Victoria.

— Pimlico, nu Victoria.

— Care-i diferenţa?

— Că tot mă-ntrebi, vreo douăzeci de mii de lire. Am ales foarte atent locul. La o distanţă convenabilă de spital. Într-un cartier excelent.

Părîndu-i-se că Sarah nutrea un dispreţ nerostit, adăugă:

— Pentru Dumnezeu, credeam c-o să apreciezi lucrul ăsta la fel de mult ca ceilalţi. În fond, o să stai acolo în fiecare week-end, nu?

— Zău?

— Păi, aşa ziceam.

— Ştii c-o să trebuiască să-mi pregătesc lecţiile şi alte chestii. Semestrul ăsta am multă practică pedagogică. S-ar putea să fiu ocupată.

— Nu văd cum poate să-ţi ia mult timp pregătirea cîtorva lecţii.

— Unii oameni n-au nevoie să tragă din greu. La mine e altfel. Eu sînt truditoare din fire.

Gregory se aşeză pe pat lîngă ea.

— Să ştii că ai probleme serioase cu încrederea în forţele proprii, spuse el. Nu ţi-a trecut niciodată prin cap că tocmai din cauza părerii ăsteia proaste pe care-o ai despre tine nu eşti în stare să faci nimic?

Lui Sarah îi trebuiră cîteva clipe ca să asimileze informaţia, însă nu găsi suficiente resurse să se enerveze. În loc de asta, se întoarse cu gîndul la scena care avusese loc în bucătărie.

— Azi l-am cunoscut pe unul dintre nou-veniţi, zise ea. Îl cheamă Robert. Pare foarte drăguţ. Ai apucat să-l vezi?

— Nu.

Între timp, Gregory rămăsese în chiloţi, iar acum îşi strecură absent o mînă pe sub cămaşa de noapte a lui Sarah, lăsînd-o să se odihnească pe unul dintre sîni.

— N-ai vorbit deloc cu el?

Gregory scoase un oftat.

— Sarah, mîine plec. O să stau la Londra. Ce rost are să-mi pierd vremea făcînd cunoştinţă cu oameni pe care n-o să-i mai văd niciodată?

Îşi scoase chiloţii, se sui pe ea şi îi trase cămaşa de noapte în jos, în aşa fel încît să rămînă cu sînii goi. Îi puse mîinile pe sfîrcuri şi începu să le frămînte simultan. Sarah îi cercetă expresia în timp ce făcea acest lucru, străduindu-se să-şi amintească unde mai văzuse ceva asemănător: fruntea îi era brăzdată atît de nerăbdare, cît şi de concentrare, cam la fel cum fusese cu o seară în urmă, cînd îl urmărise cum umbla la butonul de contrast şi la acordul fin de la televizorul de jos, încercînd să obţină o imagine bună pentru Ştirile de la zece. Pentru asta, îşi aminti ea, avusese nevoie de vreo două minute, dar acum nu trecu nici un minut şi îi prinse încheieturile delicate cu mîinile, îi fixă braţele de perna de sub cap şi o pătrunse rapid. Sarah era uscată şi încordată, iar senzaţia pe care o încercă fu una de disconfort.

— Uite ce-i, Gregory, spuse ea, nu prea am chef. De fapt, n-am chef deloc.

— E-n regulă, nu durează mult.

— Nu.

Îi puse mîinile pe şolduri şi puse capăt mişcărilor ritmice în tandem.

— Nu vreau s-o fac.

— Dar am trecut şi de preludiu, şi de toate alea.

Avea o privire rănită, de om căruia nu-i venea să creadă.

— Ieşi, zise Sarah.

— De unde – din tine, din pat, din cameră?

Deruta lui părea netrucată.

— Din mine, pentru început.

O privi fix cîteva secunde, după care ţîţîi ca pentru sine şi se retrase fără nici un strop de gentileţe, spunînd:

— De groază ce mojică poţi să fii cîteodată.

Însă nu se dădu jos de pe Sarah, care pricepu ce avea să urmeze.

— Închide ochii un minut.

Ea îi înfruntă privirea, sfidătoare, dar neputincioasă.

— Hai la spionat? Cu ochiul fermecat?

— Gregory, nu. Nu acum.

— Haide, zău aşa. Ştiu că-ţi place.

— Nu-mi place cîtuşi de puţin. Nu mi-a plăcut niciodată. De cîte ori trebuie să-ţi spun că nu mi-a plăcut niciodată?

— E doar un joc, Sarah. E vorba de încredere. Doar ai încredere în mine, nu?

— Dă-mi drumul, spuse ea.

Avea ambele mîini prinse într-una dintre ale lui şi fixate în continuare de pernă. Cealaltă mînă se mişca acum deasupra chipului ei, cu arătătorul şi mijlociul întinse, apropiindu-i-se tot mai mult de ochi.

— Hai, zise el. Arată că ai încredere în mine. Închide ochii.

Vîrfurile degetelor se apropiaseră atît de mult, încît nu avu de ales: închise ochii în mod reflex, iar apoi îşi strînse pleoapele cît putu de tare. În scurt timp simţi presiunea, la început uşoară, a degetelor lui asupra globilor ei protejaţi şi se încordă, dîndu-şi seama de teroarea familiară care fusese stîrnită din nou înăuntrul ei. Pusese la punct o metodă de abordare a acestei senzaţii, care presupunea golirea minţii de absolut toate ideile referitoare la momentul respectiv. Pentru Sarah, timpul era suspendat cîtă vreme Gregory se ghemuia deasupra ei, iar dacă totuşi gîndurile i se îndreptau în vreo direcţie, aceasta viza ceea ce i se părea a fi (deocamdată) trecutul îndepărtat: primele zile ale relaţiei lor, înainte de a se cantona în acest tipar al certurilor care se autoalimentau şi al straniilor ritualuri de alcov.

Cum reuşiseră să ajungă de acolo aici?

Sarah încă ţinea minte foarte bine prima lor întîlnire, care avusese loc în pauza unui concert, în barul Centrului de Arte. Nu avusese de gînd să meargă la concert, dar se vînduseră foarte puţine bilete, iar personalul centrului recursese la expedientul de a oferi intrare gratuită trecătorilor aflaţi întîmplător în zonă, ca să umple sala şi să nu-l pună pe interpretul invitat să concerteze într-o situaţie penibilă. Programul includea Arta fugii de J.S. Bach, o lucrare de care Sarah nu auzise pînă atunci, interpretată integral la clavecin. Pe rîndul ei se mai afla o singură persoană, un student înalt şi neîndemînatic, cu părul negru tuns scurt, care stătea ţeapăn la locul lui, purta un sacou de tweed, o cravată clasică şi o vestă galbenă cu ceas de buzunar şi asculta cu o concentrare rigidă, oftînd sonor sau scoţînd sunete dezaprobatoare o dată sau de două ori, fără vreun motiv anume. Dat fiind că nu păruse s-o bage în seamă pe Sarah, aceasta fusese foarte surprinsă cînd veni şi se aşeză la masa ei pe durata pauzei, iar surpriza căpătase proporţii şi mai mari cînd, după o tăcere încordată de două-trei minute, i se adresase cu un accent scoţian scurt, spunîndu-i:

— Absurzi timpii din al unsprezecelea contrapunctus, nu găseşti?

Fuseseră cuvintele cele mai ciudate şi mai greu de înţeles pe care i le spusese vreodată cineva, dar duseseră la un fel de conversaţie, care la rîndul ei dusese la un fel de relaţie. În cele cinci semestre la universitate Sarah nu avusese nici un prieten, iar viaţa ei socială – atîta cîtă era – consta în ieşiri zgomotoase şi accidentale la localuri, în compania unor grupuri mari de prieteni de care era convinsă că nu o invitaseră niciodată din toată inima să facă parte din gaşcă. Faptul că era invitată la masă de Gregory, că îl însoţea la film sau la teatru, fusese pentru o bucată de vreme o experienţă nouă şi euforică. De cele mai multe ori mergeau la concert, şi chiar dacă Sarah observase că gusturile muzicale ale lui Gregory arătau o înclinaţie pronunţată spre piese seci, pretenţioase şi lipsite de fior emoţional, nu permisese acestui lucru s-o influenţeze. În orice caz, nu pînă cînd descoperise că şi felul în care făcea dragoste prezenta aceleaşi particularităţi.

Gregory o dezvirginase pe Sarah cam la o lună şi jumătate după ce începuseră să iasă împreună. Fusese o experienţă dificilă şi dureroasă, lucru pentru care Sarah fusese pregătită; totuşi, nu se aşteptase ca şi următoarele lor şedinţe amoroase să fie la fel de deficitare la capitolul plăcere. Gregory făcea dragoste cu aceeaşi eficienţă rece şi inteligentă pe care o admira atît de mult în cele mai riguroase exerciţii de claviaturi ale lui Bach. Tandreţea, flexibilitatea, expresivitatea şi variaţiile de tempo nu făceau parte din repertoriul lui. Lucrul cel mai bun la care se putea aştepta Sarah – şi pe care era obligată să şi-l dorească, după cîteva luni în care sexul arătase la fel – era momentul de osteneală postcoitală cînd, după ce se producea şi îşi cheltuia energiile, Gregory îi vorbea uneori pe un ton dezmierdător şi intim, pe care ea îl considera atipic şi minunat. Şi tocmai într-unul dintre aceste momente îi pusese o întrebare neaşteptată.

Stăteau în pat împreună, în toiul unei nopţi calme, înăbuşitoare, înlănţuiţi şi încinşi, Sarah sprijinindu-şi capul pe umărul lui. Iar Gregory o întrebase, aparent din senin, care credea că era cea mai frumoasă parte a corpului său. Sarah îl privise mirată şi îi spusese că nu era sigură şi că trebuia să se gîndească, moment în care el zisese (spre marea ei uşurare, fiindcă, la drept vorbind, nu putea descoperi nici o parte a corpului său cu adevărat frumoasă): „Vrei să ştii care e partea cea mai frumoasă a corpului tău?“, iar ea răspunsese: „Da, spune-mi“, după care timp de cîteva minute o făcuse să ghicească şi sondaseră chicotind mai multe posibilităţi împreună, fără să ajungă la cea cu pricina, pentru ca într-un tîrziu ea să renunţe, iar Gregory să-i zîmbească şi să-i spună încet: „Pleoapele“. La început Sarah nu-l crezuse, dar el îi zisese: „Asta fiindcă nu ţi le-ai văzut niciodată, şi nici n-o să le vezi dacă n-o să le fac o poză“ (lucru pe care nu-l mai făcuse pînă la urmă), la care ea îl întrebase: „Şi, mă rog, cînd ai ajuns să-mi cunoşti atît de bine pleoapele?“, iar el răspunsese: „Cînd ai dormit. Îmi place să mă uit la tine în timp ce dormi“. Acesta fusese primul simptom pe care îl detectase, primul indiciu referitor la înclinaţia lui de a sta deasupra oamenilor culcaţi în paturi şi de a se uita la ei în timp ce dormeau, un lucru pe care într-o primă fază îl considerase interesant, expresie a unei inteligenţe cercetătoare, pînă cînd începuse în cele din urmă să se întrebe dacă nu exista şi ceva sinistru, aproape fetişist, legat de această dorinţă de a-i privi pe oameni cînd erau inconştienţi şi neputincioşi, pe cîtă vreme el, privitorul, păstra un control deplin asupra propriei minţi aflate în stare de veghe.

După aceea îi venise mai greu să adoarmă, ştiind că la orice oră din noapte Gregory putea să se dea jos din pat, să se aplece asupră-i şi să-i studieze chipul adormit la lumina lunii. (Iar asta se întîmpla înainte să-i stîrnească şi mai abitir interesul povestindu-i despre visele ei, nişte vise atît de reale încît uneori nici nu putea să le deosebească de întîmplările prin care trecea cînd era trează.) Dar se obişnuise cu ideea, aşa cum bănuise că se acomodau oamenii cu orice, iar faptul că era conştientă de prezenţa scrutătoare a lui Gregory nu-i mai modificase serios tiparele somnului timp de alte cîteva luni (sau poate săptămîni?), pînă cînd, înainte de zorii unei dimineţi de decembrie, se trezise ţipînd din cauza unuia dintre coşmarurile ei repetate în care visase broaşte. De data asta era vorba de un batracian mare cît un om, care stătea ghemuit la marginea drumului de acces în campus, în vreme ce ea încerca să treacă în grabă pe lîngă el; animalul orăcăise oribil în direcţia ei, iar pe urmă i se fixase de pleoape cu capetele gemene ale limbii lui bifurcate, lipindu-şi cîte unul pe fiecare ochi. Sarah se zbătuse să se trezească din coşmar, dar începuse să plîngă pradă unei panici şi mai mari, cînd îşi dăduse seama că, deşi visul luase sfîrşit, senzaţia de apăsare de pe pleoape tot nu voia să dispară: chiar exista cineva – sau ceva – care se fixase de ele. Încercase să deschidă ochii, însă descoperise că îi era cu neputinţă. Ceva îi obstrucţiona mişcările pleoapelor. Apoi presiunea încetase brusc, iar ea deschisese ochii şi-l văzuse pe Gregory aşezat alături, cu faţa apropiată de a ei, cu mîna suspendată în aer, la cîţiva centimetri de chipul ei, şi cu arătătorul şi inelarul întinse.

— Ce dracu’ făceai? întrebase ea după vreo zece minute, cînd se trezise de-a binelea, respiraţia şi bătăile inimii îi reveniseră la normal şi se convinsese în cele din urmă că în cameră nu apăruse nici o broască uriaşă. Ce tot făceai acolo?

— Nimic, răspunsese Gregory. Mă uitam la tine, atîta tot.

— Mă atingeai, zisese Sarah.

— N-am vrut să te trezesc.

— Păi atunci poate că n-ar fi trebuit să-mi vîri degetele alea afurisite-n ochi.

După cîteva clipe Gregory murmurase „Îmi pare rău“ foarte încet – abia perceptibil – şi îi strînsese mîna. Pe urmă se aplecase în faţă şi o sărutase.

— N-am vrut să te trezesc, repetase el. A trebuit să-i ating. E incredibil – în semiîntunericul din dormitor Sarah îi ghicise zîmbetul – există atîta viaţă în spatele ochilor ălora cînd dormi şi am reuşit s-o văd. Am vrut s-o şi ating: am simţit-o în vîrfurile degetelor. Să ştii că am mai făcut-o şi altădată, adăugase el.

— Da, dar… m-a speriat. A fost atît de… real, rostise ea, continuînd pe un ton vag acuzator: Ai apăsat destul de tare.

Gregory surîsese din nou.

— Da, dar ai efectiv încredere în mine, aşa-i? Ştii că nu-ţi fac rău.

Sarah îşi simţise mîna strînsă şi încheietura mîngîiată.

— Bănuiesc că da.

— „Bănuiesc că da“?

Apăsarea tăcerii lui ofensate fusese insuportabilă.

— Da, bineînţeles că am încredere. Dar nu asta-i problema, nu?

— Ba cred că exact asta e problema. Ce credeai c-o să-ţi fac?

Rostind aceste cuvinte, îşi apropiase din nou mîna de faţa ei. Sarah închisese ochii de bunăvoie, iar el îi apăsase din nou pleoapele cu vîrfurile degetelor.

— Hai la spionat, cu ochiul fermecat, şoptise el. Acum nu eşti speriată, nu?

— N-nu, răspunsese dubitativ Sarah.

Pe urmă Gregory apăsase mai tare.

— Dar acum?

Aşa începuse tot acel ritual căruia ajunseseră să-i spună „jocul“ şi care devenise tot mai strîns legat de momentele cînd făceau dragoste, pînă cînd începuseră să-l practice (mai bine zis, Gregory începuse să-l practice, fiindcă Sarah nu fusese niciodată altceva decît complicea lui pasivă) nu doar postcoital, ci şi în timpul actului propriu-zis, în aşa fel încît nu puţine fuseseră cazurile cînd Gregory juisase cocoţat pe Sarah, aplecat asupra chipului ei şi cu cele două degete lipite şi mai ferm, şi mai cercetător, de pleoapele ei închise.

Sarah îşi aduse aminte de toate aceste lucruri acum, în cele cîteva clipe cînd rămase sub Gregory în noaptea asta, pe cînd el adopta poziţia de luptă încă o dată. Pentru ultima oară, după cum avea să se dovedească: fiindcă dintr-o dată, luată în stăpînire de un elan rebel şi de o forţă corporală care îi surprinse pe amîndoi, Sarah scoase un ţipăt scurt şi final — „Nuuu!“ – şi îl împinse pe Gregory de pe ea, făcîndu-l să cadă din pat şi să aterizeze în pielea goală pe podea.

— Dumnezeule mare, femeie!

Sarah se dădu jos din pat şi îşi puse cămaşa de noapte pe ea.

— De ce mă-sa ai făcut chestia asta?

În clipa aceea Sarah îşi luă halatul din cîrligul de pe uşă şi îl îmbrăcă, chinuindu-se puţin pînă găsi mînecile. Gregory îngenunche lîngă pat, cu răsuflarea tăiată, cu mîna la frunte şi străduindu-se să-şi recapete suflul.

— Ai de gând să-mi răspunzi sau nu?

Sarah deschise uşa fără un cuvînt şi alergă pe coridor în direcţia băii. Încuie uşa, se aşeză pe closet şi începu să plîngă. Se legănă înainte şi înapoi cîteva minute. Treptat, plînsul şi legănatul încetară, după care Sarah se spălă pe faţă cu apă rece şi se privi în oglindă. Avea ochii tiviţi cu roşu şi buzele strînse într-o postură hotărîtă şi, prin asta, neobişnuită. Începu să repete formulele adecvate.

Gregory, îmi pare rău, dar m-am săturat.

Cred că ar fi bine dacă nu ne-am mai vedea.

Pur şi simplu nu mai merge, nu?

Cred că de-acum încolo ar trebui să încercăm să

fim doar prieteni.

Ca o ciudăţenie, după ce îşi compuse replicile în minte, îşi dădu seama că abia aştepta să le rostească; de fapt, nu făcea decît să anticipeze, cu o mîndrie vagă şi timidă, satisfacţia pe care urma s-o aibă după ce va fi dinamitat cel puţin una dintre presupunerile cele mai adînc înrădăcinate ale lui Gregory. În cinci minute o să se termine totul, îşi spuse ea; şi dintr-o dată i se păru incredibil că o relaţie care, cum-necum, rezistase mai bine de un an, aducînd cu sine aproape tot ce aflase Sarah despre fericire, dar şi – din ce în ce mai mult, în ultimele luni – numeroase frustrări, putea fi încheiată în cîteva clipe, prin trei-patru fraze bine alese, deschizîndu-i uşa spre – ce anume? – libertate, probabil, libertatea de a închega alte prietenii, mai reuşite (numele şi figura lui Robert şi – spre mirarea ei pasageră şi neanalizată – a Veronicăi îi apărură în minte preţ de o secundă). Însă acestea erau simple speculaţii: pe termen scurt nu anticipa nimic dincolo de simpla ştergere a tuturor emoţiilor; un vid al sentimentelor; bezna. Totuşi, pînă şi această perspectivă începuse să pară îmbietoare.

Întunericul o înghiţi cînd deschise încet uşa dormitorului şi intră. Întuneric şi linişte: nici măcar sunetul respiraţiei lui. Pipăi cu mîna după comutator, dar apoi se răzgîndi. În loc de asta, îşi drese vocea şi întrebă aproape şoptit:

— Gregory?

Veioza se aprinse imediat, dezvăluindu-l în capul oaselor, privind-o ţintă, cu braţele încrucişate şi cu bluza de pijama încheiată – ca de obicei – pînă la gît. Înainte ca Sarah să poată rosti vreun cuvînt, el se şi lansase într-un monolog scurt, cuprinzător şi inexpresiv.

— Vreau să-ţi spun un singur lucru, Sarah, şi o să ţi-l spun chiar acum, cît mai repede şi blînd cu putinţă, ca să nu te afecteze. Comportamentul tău din noaptea asta mi-a confirmat o bănuială pe care o nutresc de o bună bucată de vreme: bănuiala că eşti departe de a fi o parteneră convenabilă – ca să nu zic mai mult –, alături de care să mă simt în largul meu tot restul vieţii. În consecinţă, mă văd nevoit să te informez că relaţia noastră a luat sfîrşit chiar din clipa asta. Din moment ce e prea tîrziu şi n-ar fi rezonabil din partea mea să-ţi cer să-ţi găseşti alt loc unde să stai, o să-ţi permit să împarţi acelaşi pat cu mine, dar numai noaptea asta. Poziţia mea faţă de această chestiune nu e negociabilă, iar acum, că am lămurit-o şi pe asta, vreau doar să-ţi aduc aminte că mîine mă aşteaptă un drum lung cu maşina şi doresc ca măcar din acest motiv, dacă nu şi din altele, să mă laşi toată noaptea să…

– iar aici stinse lumina –

— …dorm.