© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6998-1

ISBN PDF: 978-973-46-6999-8

ISBN print: 978-973-46-7017-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Eugene Ivanov/Shutterstock.com

Foto autoare  : Nicolae Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIHAELA PERCIUN, născută pe 15 februarie 1957, la Pripiceni-Răzeşi, raionul Rezina, Republica Moldova. Absolventă a Facultăţii de Biologie a Universităţii de Stat din Moldova în 1980. A activat în domeniul pedagogic şi în cel ştiinţific. A debutat cu O fabulă pentru rege (proză scurtă, 2003; Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor din Moldova, 2003). A mai publicat Printre vagoane (roman, 2005), Printre bărbaţi (roman, 2010), Băltoaca (proză scurtă, 2012; Premiul Uniunii Scriitorilor din Moldova), Mama s-a măritat (proză scurtă, 2014) şi Bustul lui Stalin (teatru, 2016; Premiul Uniunii Scriitorilor din Moldova). A primit Premiul I, secţiunea proză, „AGB”, România, 2010, iar piesa de teatru Mitică-i omul nostru a fost premiată în cadrul UNITEM, 2009. A scris în reviste şi antologii din România, Franţa, Cehia şi SUA.

Cenuşă rece

De câte ori mă strigă, parcă se declanşează alerta generală pe toată mahalaua. Exact ca în copilărie. Atunci mă prefăceam că n-o aud şi de cele mai multe ori chiar n-o auzeam. Mă înverşunam să nu-i răspund, mă ascundeam. Dintr-o simplă răzbunare copilărească. „Îh-h! Îndată! Aşteaptă! Să-mi vină şi mie cheful, că nu mi-a trecut supărarea… Pentru că nu m-ai lăsat la joacă pe malul râpei, şi, când te-am rugat să-mi dai, ai zis că n-ai…!“

Mă împotriveam să-i fac hatârul şi nu mă prezentam la prima strigare. Eram convinsă că astfel am s-o învăţ minte. Îi demonstram pe viu că nu-mi place când îmi ignoră rugăminţile, doleanţele vitale de copil necăjit, cum mă consideram. O mai făceam şi pentru că strigătul – ţignalul ei de alarmă – mă speria, mă stresa de fiecare dată. „Mai duios, mai plăcut nu poţi să ţipi?“, o întrebam. „Las’ să ştie şi mahalaua că nu mă asculţi!“ Când am strigat-o şi mai alarmant (exageram cu bună ştiinţă), m-a apostrofat nedumerită: „Ce răcneşti ca proasta, ori dau turcii!?“. Bunica nu-şi permitea cuvinte grele, rele, urâte.

Dacă n-aveam chef să-i răspund, o lăsam să creadă că n-o aud, că nu sunt prin preajmă. Striga cât striga, apoi mă lăsa în pace! Aveam tactica mea care funcţiona. Dar şi ea, de nenumărate ori, îmi demonstra că are suficientă răbdare, că toate lucrurile „mai rabdă… că nu vine potopul!“. Era curioasă să ştie unde m-am ascuns. Ce am făcut? Cu cine? I-a plăcut să mă ţină din scurt. Am auzit-o lăudându-se unei vecine că pentru mine şi-a procurat hăţuri mai noi.

Locuiesc doar cu bunica, pentru că mama-i plecată în străinătate. Printre primii şi-a obţinut paşaport românesc şi acum e undeva prin Europa. Cred că şi mama tot de răul ei a fugit de acasă, pentru a reveni mai apoi cu mine în braţe, fiindcă nu avea cine-mi purta de grijă când se ducea la serviciu. Bunica a fost, practic, obligată, pusă în faţa faptului împlinit. Mama a avut probabil încredere în metodele ei de educaţie, altfel nu m-ar fi lăsat pentru doi ani. La început. Nu ştiam atunci cum se numără anii. Bunica zicea că au fost mult mai mulţi şi am crezut-o. A doua oară, mama a plecat când eram mărişoară, nu ţin minte dacă mergeam la şcoală. Uneori telefona, alteori uita s-o facă, pentru că muncea foarte mult.

Aş putea să-mi iau viaţa în serios şi să plec şi eu. Mă bate acest gând de mai mult timp. Am crescut şi nu mai suport să fiu copila vulnerabilă, fetiţa infantilă care să primească indicaţii valoroase, cum ar fi: „Du-te şi dă apă proaspătă la raţe! Nu uita că vor şi mâncare!“, „Înhăţa-le-ar vulpea pe toate! Când oare voi scăpa de blestematele de măcăite? N-am zile senine din cauza lor! Şi nu doar a lor!“.

Raţele fac parte din viaţa ei, nu din a mea! Femeile din mahala se minunează de cârdul ei de raţe guşate, de cât de albe şi frumoase se întorc acasă şi asta o flatează. Se mândreşte cu ele când le dirijează falnic spre pârâu. Cunoaşte o sumedenie de reţete. Le prepară cu varză, cu mere mistreţe, cu verdeaţă, cu rădăcini de ţelină, umplute cu propria lor carne, coapte la cuptor, pe vatră, odată cu pâinea. Le ţine cu diete speciale, mai mult la baltă decât cu mâncare săţioasă, să nu se îngraşe prea tare. Sunt silită să particip la creşterea lor, adică la hrănirea lor – oroare de care n-am scăpare! Culeg, adun frunze de cătină de prin râpi, lobodă, ştir, frunze de sfeclă din grădină. Bine de bine – o zi, două! Dar de trei ori pe zi!? Vară de vară! Ani la rând! Le urăsc cu toată ura acumulată, care îmi clocoteşte în suflet de pe când eram un copil neajutorat. Altceva! Altceva decât să toc buruieni vreau.

Îşi admiră raţele cu toată satisfacţia de care-i capabilă. Urmăresc cum se aşterne pe faţa ei expresia fericirii blajine. E tare mândră în capotul de atlaz negru cu flori mari roşii, adus cu mulţi ani în urmă de soră-sa din România. Are multe haine din România. O vestă de caşmir, alta din lână mai groasă, câteva bluze chinezeşti brodate la maşină. Brodate de mână – mai vedeai şi pe la noi, dar fine ca ale ei nu erau în tot raionul. Nici la Chişinău. I-a adus şi guleraşe din capron. Cu câtă plăcere şi meticulozitate şi le aranjează ca să iasă în sat, doar până la magazin! S-o vezi cum se găteşte când pleacă în centrul raional! Lumea nu poate să tacă, o invidiază pentru că nu poate să n-o invidieze şi nimeni nu ştie de ce se zice că-i mândră. Aşa-i natura ei. Nici eu nu ştiu cu ce se mândreşte mai mult, cu capotul sau cu raţele. Evident, capotul nu-i pentru ieşiri în compania raţelor, dar, dacă alte ocazii să-l scoată în lume n-are, iese dimineaţa în curte, la raţe, până le trimite la baltă. Şi, pentru că nu-şi poate lua ochii de la cârdul măcăitoarelor, le conduce până pe mal, unde rămâne să le admire, într-o aşteptare plăcută. Le urmăreşte cum se scufundă, arătându-i târtiţele din apă. După târtiţă deosebeşte răţoii de raţe. Niciodată n-a dat greş. „Răţoii cresc mai repede şi au penele mai dese, mai frumoase“, mi-a argumentat ea şi am crezut-o.

Iar mă strigă. Ce s-o fi întâmplat oare? Vocea-i cam anemică. O las să mai strige, să-şi facă plăcerea. Tac. Ştiu că tăcerea mea o enervează. Nivelul enervării poate fi apreciat după decibelii celui de-al doilea strigăt, care este mai mult decât un ţipăt isterizat. Când ţipă înseamnă că-i gata, că-i la limită, că i-am întins nervii la maximum! Atunci, ca un făcut, şi mai tare mă încăpăţânez! Şi ne supărăm. După o bucată de zi ne iertăm una pe alta. Eu pentru că strigă de răsună toată mahalaua, ea pentru că nu-i răspund. Şi regretăm în duet, pentru că de la ea am învăţat că nu-i bine să te culci noaptea cu supărare pe suflet.

Recunoaşte că nici ei nu-i place vocea prea răsunătoare, piţigăiată! Azi nu mai strigă piţigăiat? S-a plictisit, a înţeles probabil că nu mă mai impresionează. Nu mă interesează nici ce gândesc vecinele când o aud strigându-mă. Tace? Incredibil. În sfârşit s-a convins că nu-i cea mai potrivită metodă cu care să mă sensibilizeze. Sau ascultă? Vrea să-mi audă paşii, ca în copilărie, ascultă din ce parte voi apărea. De câteva ori m-am ivit de niciunde şi s-a speriat. M-a probozit. Mi-a reproşat că am paşi de pisică. „Ba de tigroaică!“, am bruscat-o eu atunci. O fi avut ea ce-mi replica, dar a tăcut. Oare ce i-a dorit rânza de nu mă mai strigă?

E linişte. O linişte suspectă s-a lăsat peste toată curtea noastră. Acum, că tace, pot să-mi fac apariţia. Cu fruntea sus. Pentru că şi de data asta a ieşit pe a mea!

„Vai, bunică, ce s-a întâmplat?! Te-ai înşirat pe jos!? Cum de-ai căzut? Chiar în pragul casei? Hai, ridică-te! Ce aştepţi, te vede lumea! Ori poate vrei să mă sperii? Ce ai?! Dă-mi mâna!“

Nici nu mă aude. Nici nu reacţionează. A închis ochii. Sunt sigură că n-a murit. Nu poate să moară aşa, într-o clipă! S-a supărat? Păi, dacă…

Încerc s-o ridic, o trag de mână. Nimic. I-au secat puterile dintr-odată? I s-a întâmplat ceva şi nu-mi dau seama ce anume. Se pare că e foarte grav. Alarmată cum n-am mai fost vreodată, alerg la vecină, la gard. Strig. Nu se vede, probabil n-o fi acasă. Trec drumul şi insist la poarta de vizavi, unde, sprijinit de gard, deseori se vedea un bărbat sfrijit. Nici nu ştiu cum să-l strig. Unii îl numesc Beţi, alţii – Vanu. El răspunde la ambele. Totuşi, pe mai mulţi i-am auzit cu Beţivu. Eu i-am spus Vanu. Era considerat beţivanul satului. Pe bune şi pe dreptate. Trebuie să aibă satul şi un beţivan! Sau doi! Sau mai mulţi! Cât de beţiv o fi fost şi de ce i-au lipit aceste nume nu ştiu, dar azi l-am găsit treaz. Drojdiile zilelor trecute îi mai forfoteau şi răbufneau din interior. Izul lor acru-respingător l-am simţit în drumul spre casă.

„Bunica a căzut jos“, încerc să-i explic mai mult prin gesturi decât prin cuvinte.

Tremur toată. Vanu mă priveşte cu suspiciune, de parcă m-ar vedea prima dată în ochii lui semideschişi. Am avut impresia că-l irita lumina zilei, chiar dacă afară era posomorât. Obrajii uscaţi, supţi, trasaţi de două brazde verticale, adânci, alungeau o faţă smeadă. Părul brumăriu, murdar răspândea un damf de drojdie amestecat cu putoare de tutun brut. Mă întreabă fără interes:

„S-a stâlcit? I-a trece, fă!“

„Ajută-mă s-o duc în casă, am găsit-o jos, în curte. Nu pot…“

Fără să rostească vreun cuvânt, se porni spre portiţa lui, o ridică de vreo palmă de la pământ şi o lăsă deschisă. Portiţa se cârligă gata să se rupă din unica balama, cea de sus, cea de jos lipsea de mult, nici urmele şuruburilor pe stâlpul ei nu se mai vedeau. Am alergat după el, bucuroasă că mi-am găsit ajutor. Şi de-ar fi fost beat, tot l-aş fi chemat, chiar dacă bunica cândva mă avertizase să fiu atentă, să mă feresc de el, „poate să te lovească din senin, dacă-şi pierde cumpătul“. Ştia ea ce ştia de mi-a repetat „un om beat este ca o fiară turbată“. L-o fi văzut ea în diferite ipostaze. Azi, slavă Domnului, e şi treaz, şi calm. De câte ori s-a întâmplat să-l întâlnesc pe drumurile satului, de fiecare dată mă simţeam stânjenită. Am ţinut cont de vorbele ei până adineauri, iar acum, cu toată teama, cu toate avertizările ei, pentru că am mare nevoie de ajutor şi n-am găsit pe nimeni altul în toată mahalaua, i-am deschis poarta să intre. Bunica, probabil, se mai teme de furia ce poate să-l apuce din senin. Dacă se sperie?… Ar putea oare să-şi revină dintr-o sperietură!? Mai ştii ce miracol se poate întâmpla, m-am gândit eu.

Bunica n-a reacţionat nicicum. Parcă-parcă a suspinat. Suspinul ei abia perceptibil mi-a dat speranţe. Vanu, ca să mai tragă de timp, mi-a cerut o cană cu apă. A băut două, din căldarea plină. După care am văzut cu ochii mei cum a început să se îmbete, cum mişcările i-au devenit mai nesigure. Pe bune: s-a îmbătat cu apă rece! La fiecare pas se clătina uşor, păşea nesigur. Asistenţa lui n-a incomodat-o pe bunica, n-a reacţionat nici la putoarea drojdiilor. Eu, ca vai de mine, fără putere, am luat-o de mâna, cu intenţia s-o ridicăm şi s-o ducem în casă. Prea era grea. Vanu a smuncit-o vânjos, de s-a auzit un trosnet clar venit din umărul ei.

„Mă tem că i s-a rupt ceva.“ O lăsă să-i alunece pe picior, până jos. Prea repede îi dădu drumul, căzătura o zdruncină bine.

„Să nu se stâlcească“, adăugă el speriat. Sperietura îi schimonosi faţa. După acea smucitură, mâna i-a atârnat ca un capăt de frânghie.

„Ar fi bine s-o chemi pe Mărioara. Mă duc după dânsa!“, zise el şi se grăbi să fugă de responsabilitate. I-am mulţumit pentru ajutor, iar el a mai adăugat scuzându-se:

„Ce pricep eu, că nu-s doctor!“.

De parcă aş fi avut vreo pretenţie.

Mărioara! Cândva se numea Maria Ivanovna, iar după ce s-au schimbat timpurile şi o numeau doamna Maria Ivanovna, ea le-a impus tuturor să-i spună după numele mic, cum o strigau cândva ai casei. Lumea s-a conformat. Mărioara avea peste cincizeci de ani. Poate mai puţin, poate mai mult, pentru că, mică fiind, mergeam la ea să-mi facă vaccinurile şi mi se părea că-i bătrână. Ochii copiilor privesc altfel la cei maturi.

Vanu a ţâşnit pe poartă aproape în fugă. Apoi a mers la pas şi s-a întors în graba mare după vreo oră, de mână cu Mărioara, soră medicală la două sate. Femeie zdravănă care se pensionase de curând, dar care a rămas să lucreze până vor găsi să angajeze o altă persoană. Şi nu de dragul banilor alerga ea pe la bolnavi, ci de dragul comunicării. Comunicarea o întărea în credinţă şi îi dădea puteri. Umblând zi de zi pe la cei bolnavi, discuta şi asculta o sumedenie de istorii despre toţi din raion. Ce aşa puzderie de oameni într-un raion de vreo treizeci şi cinci de mii de locuitori!? O nimica toată pentru o femeie care tinde să fie la zi cu toate informaţiile. Nu-i scapă nici cel mai mic fleac! Cine şi cu cine s-a… şi de ce? Şi când? Cea mai importantă sursă de informare erau întâlnirile personale care aveau loc zi de zi, la fel şi întrunirile şi cursurile de ridicare a nivelului profesional, unde i se oferea posibilitatea unui viu schimb de experienţă cu materiale unice, de o importanţă vitală pentru viaţa rurală.

Mărioara o privi scurt de tot, se întoarse spre mine şi rosti:

„Insult!“.

Pentru cel care pricepe niţică medicină, acest cuvânt ar fi însemnat un verdict dur. Eu însă am reacţionat cum aş fi reacţionat la bună ziua. Cuvântul ei rostit cu atâta certitudine nu lăsă loc de alte variante.

„Ce-i asta?“

„Nu vezi că a paralizat?“

„Cum? Aşa, deodată?“ Altceva voiam să întreb. Cum de-a izbutit să înţeleagă ce i s-a întâmplat? Fără s-o examineze, nici să-i măsoare tensiunea, nici să-i ia pulsul. Fără să-i testeze reflexele i-a pus diagnosticul fatal? M-am revoltat în sinea mea.

Ca o mare expertă ce era, Mărioara a mai adăugat:

„Dacă nu-şi revine într-o săptămână, e gata, nu-şi mai revine niciodată. Aşa rămâne.“

„Cum aşa?“

„Aşa cum o vezi! Poate să trăiască şi câţiva ani, ca o legumă. Ariel Sharon câţi ani a fost în comă? Ai uitat?“

„Nici n-am ştiut!“

„Asta-i!“

„Să chemăm urgenţa, s-o internăm la spital să-i facă investigaţii, perfuzii, să-i dea medicamente, să-i facă ceva!“

„Îl sun pe şefu’ de la Orhei, să văd ce zice el!“

Imediat îşi scoase un mobil micuţ din geanta în care mai avea un flaconaş cu valeriană şi cutiuţe cu alte calmante şi analgezice.

„Alo! Domnu’ Ion!? Avem un caz grav. Insult, din câte pricep. Pareză dublă, nici nu vorbeşte, nici nu mişcă… Stai să mă uit. Faţa-i simetrică… Păi, zic că-i dublă! Mă pricep un pic! Da?… Poate-i comă profundă! Ce vreau? Păi, s-o internaţi! Şi ce dacă nu-i sectorul vostru? E om şi ea, are…“

„Câţi ani are?“, mă întrebă pe mine, care nici n-am înţeles din prima.

„Bunica câţi ani are? Să calculez: vreo optzeci… Şaptezeci şi ceva…“

„Peste şaptezeci.“

„Vezi? Şi ce mai vrei?“, se auzi din receptor întrebarea sarcastică a medicului. „După şaptezeci să zică bogdaproste! Alţii nici la şaizeci nu ajung…“

„Cu medicina noastră… clar că n-ajung!“

„Nu mai trâmbiţa, n-are rost!“

„Şi eu ce să-i fac? Cum s-o las să moară… de moartea ei?“

„Că nu de a mea, nu?! Alta ce poţi să-i mai faci?“

Indignarea medicului răsună în receptor.

„Ţi-am mai spus, nu mă suna cu astfel de cazuri grave, că nu-i sectorul meu! Telefonează-i lui Buruiană al vostru!“

„La ce bun să-l sun, dacă ştiu ce-o să-mi răspundă? N-are el leacuri pentru noi.“

„Măcar de ochii lumii, să nu iasă că… Fă-o pentru binele meu, las’ să se creadă şi el întrebat, căutat… Bagă-l şi tu în seamă, să nu se simtă ignorat! Pe urmă mai vorbim.“

„Şi ce să-i spun? Cine nimereşte pe mâna lui are certificatul de deces semnat gata, cu loc de veci cu tot.“

Mărioara a închis iritată.

„Eu ce să vă fac? N-am ce vă face! Te rog să semnezi aici şi scrie cu mâna ta «refuz internarea», asta ca să nu mă tragă pe mine la… Da’ nici n-are cine mi-o trage, dacă-i s-o spun pe şleau.“

„Ajută-ne, te rog, s-o ridicăm pe pat.“

„Puneţi-o pe ceva tare.“

„Pe cuptor?“

„Aveţi o pernă mai mare? Că nu-i bine s-o culcăm orizontal, ar trebui sprijinită între perne, mai mult pe şezute.“

În trei abia de-am ridicat-o, am dus-o pe cuptor fără s-o scăpăm. Îmi lunecase din mâini, gata să se lovească cu capul de tocul uşii.

„Să nu uiţi de ea, s-o urmăreşti. Nu i-ar strica un masaj uşor la picioare, că-s reci, să se pornească să circule sângele.“

„Nici mâinile nu-s mai calde. Acuşica fac focul, se încălzeşte repede! Bine că vatra-i curată, bunica a curăţat soba şi a scos cenuşa înaintea Paştelui. Imediat pun lemnele şi scapăr chibritul!“

„Fugi după lemne cât sunt lângă ea!“

Cu primele flăcări din vatră, aerul din casă începu să se schimbe. Căldura se ridica spre cuptor s-o încălzească, s-o readucă la viaţă, speram eu.

„Acoper-o cu o plapumă mai groasă şi… pregăteşte-te de… Poate să moară în orice clipă!“

„Nu mă speria!“

„Spun ceea ce văd. Ştii unde îşi ţine banii?“

Cu aceste fraze, Mărioara m-a trezit, altfel poate că aş fi ars toate lemnele din magazie, doar s-o încălzesc.

„Banii? În bancă, probabil…“, i-am răspuns cu neîncredere, pentru că încercam să-mi amintesc unde văzusem bani prin casă.

„Cea de la poşta din sat?“

„Nu ştiu, nu m-au interesat banii ei. Probabil în sat, unde în altă parte?“

„Pregăteşte-i hainele de îngropăciune, nu mai amâna.“

„Plin dulapul de haine. Am să-i scot bluzele preferate, să alegem una. Nu ştiu dacă avea ceva pus deoparte pentru această ocazie… Chiar nu ştiu.“

„Mă duc să vorbesc cu poştăriţa, să văd cum poate să te ajute. Tu, până una-alta, caută-i carnetul de economii, fără el nu faci treabă. Hai să-l căutăm împreună, să ştiu ce am de făcut dacă ajung până la poştă! Poate-şi ţine banii acasă, asta-i şi mai bine! Că de avut – ştiu precis că-i are!“

„Să caut prin sertare, păstrează o sumedenie de hârţoage.“

„Sun-o pe mamă-ta!“

„Unde s-o sun? De mult nu mai răspunde la numărul vechi.“

„Şi ce dacă nu răspunde! Tu sun-o, încearcă măcar! Să vină, că nu poţi tu de una singură să te descurci cu o înmormântare.“

„O să mă descurc, că nici pe cuptor n-o să rămână!“, i-am răspuns eu, mirându-mă de fraza ce mi-a ieşit involuntar din gură.

Am tras de primul sertar, de al doilea. L-am găsit. Carnetul de la Banca de Economii era la suprafaţă. Douăzeci de mii de lei, scria în el. Am citit cifrele cu voce tare.

„Bine că-s la filiala din sat! Şi nu-s aşa de mulţi, nu te bucura!“

De unde a dedus Mărioara că eu mă bucuram? Din vocea mea tremurândă?

„Vorbesc cu poştăriţa să-i treacă pe numele tău şi o parte din bani să ţi-i dea în mână. La o înmormântare trebuie bani, nu glumă.“

„Oare ce procente s-au acumulat?“ N-am crezut că puteau să mă intereseze procentele. Pe carnet, de mână, era scris clar 3%.

„Da’ mai bine hai cu mine la poştă, s-o înduplecăm amândouă, că avem mare trebuinţă. Vanule! O păzeşti până venim!“, îi ordonă ea arătându-i cu degetul ce să păzească, iar acela, foarte ascultător, şi-a mutat scaunul mai aproape de marginea cuptorului.

„Fii pe pace, nu se duce nicăieri“, îl calmă ea, apoi mă întrebă: „De ce nu i-a depus pe numele tău?“.

„De unde să ştiu? Şi de unde să ştie cine şi când o înmormântează?“

Răspundeam automat, nu conştientizam gravitatea lucrurilor. Şi nu mă simţeam stresată, dar îmi tremurau mâinile, mai mult ca ale lui Vanu. A fost observaţia făcută de Mărioara, care mi-a dat să înghit două pastile din geanta ei.

Fiecare oficiu poştal avea în incintă şi o filială a Băncii de Economii – facilităţi pentru localnici. Să nu alerge sătenii tocmai la sediul raional sau central! Statul dintotdeauna a stimulat populaţia la cât mai multe economii, mai ales când nu prea aveai ce cumpăra. Sătenii sperau şi aşteptau mărirea venitului în baza procentului, pentru că, dacă depuneau o sută, peste un an aveau în cont tocmai o sută trei. Şi veniturile mici sunt ademenitoare. Adică amăgitoare.

Mărioara, înţelegând mai bine decât mine ce se întâmplase cu bunica, intuind unde se va ajunge în scurt timp, i-a spus poştăriţei cu fermitate că până mâine-i mult. Aceea n-a reacţionat în nici un fel. Ne-a mai păsuit. Voia să vadă dacă suntem în stare de jertfe de dragul bunicii. Că de ce nu vine ea, că, dacă nu vorbeşte, măcar să semneze? „Nu poate“, i-a explicat Mărioara şi s-a jurat că nu minte şi că eu sunt martor, eu, care, în afară de a le asculta pe ambele, ca într-un teatru al absurdului unde vorbeşte mutul cu surdul, ce mai puteam face? Într-un final, după ce i-a propus să meargă cu noi acasă, s-o vadă cu ochii ei, s-au înţeles una cu alta, iar poştăriţa s-a lăsat înduplecată. Spăsită, mai întâi şi-a asumat vinovăţia, apoi s-a dezvinovăţit cu neruşinare: s-a sclifosit că nu poate, că n-are dreptul, că încalcă nu ştiu ce lege, că se teme şi, până la urmă, după ce i-am promis toate procentele acumulate de ani buni în acel cont, o porţie bună de lapte-n păsat, ne-a intrat în voie, a înţeles pe loc despre ce vorbim şi n-a mai invocat nici o încălcare gravă de lege.

„O să vă fac pe voie, dar…“, a lungit-o ea şoptit şi s-a pus pe scris într-un carnet nou-nouţ, mi-a deschis un cont curent de zece mii pe numele meu. Restul banilor mi i-a dat în mână cu un fel de teamă exagerată, nu cumva să audă cineva de afacerea asta, că n-are voie să elibereze nici un sfanţ, că tocmai după şase luni moştenitorii au dreptul la aceşti bani. Vorbea şoptit, cu agerime, căutând s-o convingă, de parcă Mărioara n-ar fi ştiut de aceste şase luni… Că de ce oare m-a scos din casă tocmai când bunica avea nevoie de cineva treaz lângă ea?

„Legile sunt făcute de oameni, chipurile, pentru oameni, şi măcar dacă le-ar respecta toţi, dar aşa… Da’ mâna asta de fată, care are aşa o trebuinţă, ea ce să facă? La cine să se ducă?!“, arătă Mărioara spre mine, încercând să-i ţină hangul.

„Înţeleg, şi ştiu că… Şi nici să vă las cu mortul pe laiţă.“

„Nici n-are laiţă!“, am ripostat eu, pentru că m-am simţit insultată.

„Legi tâmpite! Cine în ziua de azi poate să aştepte şase luni?!“, o completă Mărioara, ţinându-i isonul.

„Anume asta zic şi eu!“

Cu solemnitate, în câteva minute mi-a înmânat un nou carnet de culoare gri-verzuie.

„Bagă de seamă unde ascunzi atâta bănet, să nu dea cineva peste el!“, mă mai sfătui poştăriţa la ieşirea din oficiu. „Am înţeles că şi Vanu-i la voi?“

M-am făcut a n-o mai auzi. Scârţâitul uşii o bruiase suficient ca să mă eschivez de la un răspuns concret. Ce rost să-mi mai bat gura? Obţinusem ceea ce aveam nevoie, puteam s-o ignor deja. Prea ne căciuliserăm în faţa ei, prea ne umiliserăm. Unora le place, au o satisfacţie haină să te vadă cum li te închini. Te lasă să te umileşti. Dacă n-o faci, te acuză de lipsă de respect. Adeseori se confundă respectul cu linguşeala. Unii nici nu prea fac diferenţa.

În casă era cald, mirosea a lemn de brad, aruncasem pe foc tulpina bradului care de Crăciun ne împodobise casa. O mângâiam pe bunica, îi făceam masaj la mâni, căutam să-i simt pulsul. O petrecusem pe Mărioara, Vanu plecase mai înainte. Am tras după ei zăvorul portiţei şi m-am aciuat lângă bunica cu o cană plină cu ceai. Era toată mâncarea mea pentru acea zi. Lemnele au trosnit, au sfârâit, au ars mocnit. Focul s-a topit. Îmi sorbeam ceaiul în liniştea prea adâncă, neobişnuită pentru serile noastre, când cineva bătu la portiţă. Vecinii? Am lăsat mâinile bunicii în poziţia lor firească, pe piept, şi m-am dus să văd cine ne deranjează la această oră. Amurgise de mult. Dincolo de portiţă era o femeie care ar fi vrut să fie poftită în casă. Am ezitat. Deşi nu-i cunoşteam pe toţi sătenii pe nume, le ţineam minte înfăţişările. Femeia îmi era necunoscută. N-o văzusem niciodată şi nici similitudini cu vreo viţă de neam nu văzusem în lumina slabă ce cădea de la becul de pe stâlp. Am ezitat să-i permit să intre. A insistat. Când i-am deschis portiţa, am înţeles că venise cu o maşină de import, nici măcar de mâna a doua, poate de a treia.

„Nu te teme de mine. De fapt, ochii tăi exprimă mai multă curiozitate decât frică, dar oricum, eu am venit cu o propunere. Pentru binele tău, desigur.“

„Ce fel de bine?…“

„Eu reprezint o organizaţie care prestează servicii deosebite şi de calitate… Condoleanţele mele sincere! Am fost informată că bunică-ta a decedat. Şi dă-mi voie să-ţi fiu alături în asemenea momente grele! Ca să treci mai uşor peste ele, îţi propun ajutorul nostru, să organizăm procesiunea, să te ajutăm la înhumare…“

„N-am comandat nimic, n-am nevoie de nici un serviciu!“

„Doar o clipă! Şi nu te grăbi să spui nu!“

„Cine v-a trimis? Cum se poate aşa ceva!?“

„Nu contează, ştiu că ai mare nevoie de ajutor, noi ne asumăm toată procesiunea, o facem cu toate ritualurile, respectăm defunctul, respectăm rudele, totul va fi la cel mai înalt nivel şi, ceea ce-i foarte important, la preţuri convenabile.“

„Aţi înnebunit cu totul?! De unde v-aţi luat pe capul meu?!“, am ţipat surprinsă de celeritatea lor. Surprinsă eram şi de fraza luată din lexiconul bunicii. Cu şi mai multă certitudine, am repetat-o: „De unde te-ai luat pe capul meu?! Pleacă imediat. Bunica trăieşte! Şi va mai trăi!“.

„Să dea Dumnezeu, dar, dacă se întâmplă se decedeze, că-i un proces inevitabil, uite aici telefonul meu. Mă suni oricând. Venim cu maşina noastră, o ridicăm, o preparăm, o aranjăm frumos în sicriu… Avem diferite sicrie, şi preţurile sunt diferite… Organizăm şi masa de pomenire, cu toate bucatele pregătite, totul la discreţia voastră! Le aducem calde, dacă va fi nevoie, le mai încălzim în cuptorul cu microunde. Suntem primii pe piaţă, nu ducem lipsă de solicitări. Iată un prospect cu oferta noastră, dar şi cu opinia unor simpli cetăţeni pe care i-am deservit şi care au rămas foarte mulţumiţi! Şi uşuraţi.“

„Plecaţi de aici cu toate serviciile voastre şi lăsaţi-mă în pace!“

„Despre preţuri – să nu te sperii, suntem cei mai ieftini de pe piaţă –, douăzeci de mii de lei sunt o sumă suficientă! Apropo, un sicriu de calitate ajunge şi la zece mii! Avem şi mai scumpe, şi mai ieftine, după buzunar, la dorinţă! Dar despre asta convenim la următoarea noastră întâlnire.“

„Numai la asta nu-mi stă gândul!“

„Cred şi te înţeleg. Te compătimesc, draga şi scumpa mea!“

Asemenea fraze nici bunica nu-mi spunea… O străină mă ţine de dragă!? Am constatat în sinea mea acest fapt iritant şi enervant, încât am strigat: „Pleacă!“.

Ea a continuat: „Când vine valul peste tine, când ai inevitabilul în faţă, e greu. Asta-i viaţa! Suntem trecători, aşa că te rog să ţii cont de sfatul meu, apelează-ne la orice oră. Suntem disponibili douăzeci şi patru din douăzeci şi patru. Şapte zile din săptămână. Te asigur că n-o să regreţi!“.

„Mulţumesc pentru grija şi compasiunea voastră, cât mai trăieşte – nici nu vreau să aud… Nu mă grăbesc s-o înmormântez!“

A urcat în maşină, s-a auzit portiera, apoi demararea. Un miros de praf s-a simţit în aer. Trăgând zăvorul, m-am grăbit în casă.

Eu, pe bune, aşteptam din clipă în clipă să-şi revină. Nu poate bunica, firea ei de povăţuitoare nu-i permite să mă lase fără sfaturi, fără indicaţii, fără să-mi spună ce să fac şi cum să procedez.

Vizita târzie m-a răvăşit. Deranjant, supărător, enervant tupeul cu care mi-a vorbit despre bunica deja moartă. De ciudă, de nervi, de neputinţă, am aruncat acel prospect peste focul stins. Hârtia s-a scorojit uşor, apoi mai tare şi s-a aprins pe centru. A ars liniştit cu pară colorată până s-a topit pe tot perimetrul. Cenuşa gri-albă a păstrat forma broşurii.

M-am covrigit pe cuptor, lângă bunica. Nu puteam să merg la culcare, aşteptam să-mi spună: „Du-te şi te odihneşte, că-i târziu. Noapte bună!“. Aşteptam să deschidă ochii, să-mi vorbească. Degeaba.

Am vegheat-o şi pentru că primisem poruncă severă de la preot: să-l chem imediat ce va deschide ochii pentru că voia s-o spovedească şi s-o împărtăşească. N-a fost să fie. A zăcut în comă profundă până s-a răcit cu totul. Adică am găsit-o rece, deşi la fel de rece a fost mereu. Seara, Mărioara i-a căutat pulsul la gât, a zis că-i simte vena jugulară şi a plecat, iar dimineaţă, când a pipăit-o din nou, mi-a spus cu uşurare: „Gata. Nu-i, s-a dus“.

„Acum câteva clipe i-am auzit respiraţia adâncă şi m-am bucurat.“

„Ai auzit cum şi-a dat sufletul. S-a dus liniştită, împăcată cu toată lumea…“

„Cine poate să ştie?“

„Mereu a aşteptat-o pe fiică-sa, pe mamă-ta. Mi-a recunoscut că vrea s-o mai vadă o dată, să-i ceară iertare. Nu ştiu cu ce i-a greşit, dar parcă se simţea vinovată.“

„Faci greşeli câte încap în tine şi, dacă-ţi ceri iertare, gata, Dumnezeu te iartă? Ca şi cum ai scăpat de ele?! Ai liber să faci altele?! Şi le repeţi împăcată?!“

„Nu vorbi aşa, trebuie s-o iertăm, să ne iertăm… Şi hai la treabă, că nu-i timp de pierdut!“

Stăteam cu mortul în casă fără să-mi dau seama că murise, fără să-i aprind lumânarea. Nici n-o aveam pregătită. „Cum să pricep că-i gata, dacă mâinile mereu i-au fost reci şi înţepenite?“