Adriana Babeţi

Dandysmul

O istorie

Editura Polirom
2004

© 2004 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print: 973-681-530-7

ISBN ePub: 978-973-46-2601-4

ISBN PDF: 978-973-46-2602-1

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Adriana Babeţi predă literatura comparată la Universitatea de Vest din Timişoara. A publicat volumele; Bătăliile pierdute. Dimitrie Cantemir, strategii de lectură (1997 – Premiul Uniunii Scriitorilor din România pentru critică şi istorie literară), Dilemele Europei Centrale (1998), Arahne şi pânza (2002). Împreună cu Mircea Nedelciu şi Mircea Mihăieş a scris romanul Femeia în roşu (1990, ed. I – Premiul Uniunii Scriitorilor din România pentru proză; 1998, ed. a II-a; 2003, ed. a III-a, Editura Polirom). La Editura Polirom coordonează, alături de Cornel Ungureanu, colecţia A Treia Europă, precum şi volumele Europa Centrală. Nevroze, dileme, utopii (1997) şi Europa Centrală. Memorie, paradis, apocalipsă (1998).

Pe urmele unui cuvânt: dandy

Motor de căutare

„Yankee doodle dandy”

Prin 1754, în timp ce cântau încolonaţi în marş, ca să-şi facă puţin curaj, sau în jurul unui foc, lângă corturi ori la pavăza unui fort, spre a-şi mai pierde din încordare, soldaţii generalului Braddock repetau în cor, pe o muzică zglobie: „Yankee doodle keep it up,/ Yankee doodle dandy,/ Mind the music on the step/ And with the girls be handy”. Nici nu bănuiau că amuzantul dandy din refrenul pe care tocmai l-am pomenit va fi peste mai bine de o sută de ani purtat prin saloanele Europei, pe buzele tuturor, ca o ciudăţenie. Dar atunci, la mijlocul veacului al XVIII-lea, când luptau în uruitul cascadei Niagara, alături de coloniştii Noii Anglii împotriva indienilor şi francezilor, englezii simţeau nevoia să-i ia totuşi peste picior pe yankei. Deşi aliaţi, nu se puteau abţine să nu remarce covârşitoarea diferenţă dintre eleganţa armatei lor şi stilul cam pestriţ, neglijent şi frust al soldaţilor americani. Cel care compune celebrul Yankee Doodle este nici mai mult, nici mai puţin decât chirurgul armatei britanice, dr. Richard Schuckburg. Numai că cine e acel Doodle, devenit nume propriu într-o altă variantă a cântecului (un pierde-vară, un împopoţonat – scriu dicţionarele despre doodle), nu vom şti niciodată.

După cum nici de ce yankeul priceput la muzică şi la fete intră în oraş călare pe un ponei, cu o pană înfiptă în pălărie, şi are, pe deasupra, habar de Macaroni. Cel puţin aşa sună următorul refren, compus cam tot pe atunci: „Yankee Doodle came to town/ Riding on a poney,/ Stuck a feather on his hat/ And call it macaroni/ Yankee Doodle keep it up,/ Yankee Doodle dandy,/ Mind the music on the step/ And with the girls be handy”. Fără putinţă de tăgadă este în schimb faptul că, deşi luaţi în răspăr, americanii s-au lăsaţi cuceriţi de ritmul săltăreţ, de muzica melodioasă şi au preluat cântecul ca pe un fel de imn.

Dar întrebarea rămâne: cum a ajuns dandy pe câmpul de luptă? De unde l-a dobândit engleza? Alt mister. Nimeni nu pare a şti cu precizie. Unele dicţionare spun că ar fi fost atestat în Scoţia la sfârşitul secolului al XVIII-lea, într-o baladă compusă în zona de graniţă, unde Dandy, dar şi Andy, ar fi diminutivul lui Andrew. Câteva lexicoane îl găsesc pe Dandy, tot ca nume propriu şi tot ca un alint al lui Andrew, încă din veacul al XVII-lea. Nu toţi savanţii, fie ei lexicografi sau istorici, cad însă de acord. Pentru unii, dandy pătrunde în Anglia în a doua jumătate a secolului al XVIII-lea, adus din America prin veselul cântec despre care tocmai a fost vorba. Pentru alţii (cum ar fi însuşi marele poligraf şi moralist Samuel Johnson), cuvântul ar veni de la dandelion, numele englezesc al unei plante banale, păpădia (sunând, pentru francezi, de-a dreptul crunt, ca un „dinte de leu” – dent de lion). Ori de la o monedă de argint, bătută sub Henric al VII-lea, dandiprat. Sau, supremă fantezie, din franţuzescul dandin, sugerând un mers legănat şi nu de puţine ori cam tâmp. Ce legătură să fie între toate acestea şi dandysm nu am şti să spunem.

Şi totuşi, fără să se încurce în etimologii plăsmuite, cuvântul face o carieră fulminantă în saloanele londoneze la începutul veacului al XIX-lea. Atunci intră în scenă primul dandy autentic al lumii, George Brummell. 1815 sau 1817 ar fi, susţin specialiştii (sau mai curând specialistele1), anii când dandy e rostit în saloanele şi cluburile selecte ale Londrei. Numai că nimeni nu poate cântări în ce doză de admiraţie sau dispreţ este el manevrat. În curând francezii se străduiesc să preia nu doar „stilul Brummell”, ci şi magica vocabulă, fără să o poată însă traduce. Ei le oferă în schimb englezilor o aiuritoare formă feminină: dandizette. La ce va fi folosit însă sofisticarea aceasta, construită aproape împotriva firii, nu se ştie. O altă necunoscută a ciudatei istorii brodate în jurul unui simplu cuvânt.

Simplu? Poate doar pentru cine nu ştie câtă buchiseală cer miile de pagini scrise până în ziua de azi despre ceea ce a generat o vorbă cântată în vânt. Căci cuvântul dandy şi-a găsit prima întrupare – un bărbat – în clipa când, la 1794, foarte tânărul şi năucitor de elegantul colegian, pe numele său George Brummell, îi este prezentat la Eton nimănui altuia decât prinţului de Wales, viitorul rege George al IV-lea. Dar de aici până la intrarea în uz, până la apariţia într-o pagină tipărită a cuvântului care să descrie o atare făptura trec mai bine de zece ani. Şi persistă (timp de două secole) o îndoială: „Rămâne să ne întrebăm dacă în Anglia dandy a reuşit vreodată să «acopere» numele lui Brummell sau dacă, altfel spus, nu există un mit al lui Brummell pe care fenomenul dandy l-ar scoate pur şi simplu în evidenţă. Cu totul alta este evoluţia cuvântului şi a fenomenului în Franţa, deoarece, pornind de la eseurile lui Baudelaire şi Barbey d’Aurevilly, dandysmul a devenit o valoare estetică serioasă, iar Brummell paradigma sa”2.

Doamna şi filfizonii

Oare de ce, între toţi autorii, tocmai nişte femei îl consemnează cele dintâi pe dandy în scris? E drept, prozatoare cu totul necunoscute marelui public de azi. Cine o mai ştie, de pildă, pe Lady Morgan, pe numele său irlandez de dinaintea căsătoriei, Sydney Owenson? Sau pe Harriette Wilson ori Catherine Gore? Doamne intrate în înalta societate a Londrei şi Parisului, setoase de putere, glorie şi bani, abile mânuitoare ale condeiului, fie că scriu memorii, fie romane la modă. Defilează prin paginile lor, priviţi când cu adulaţie, când cu invidie, când de la o superioară distanţă, celebrii dandy de la începutul veacului al XIX-lea, fără să omitem a spune că totuşi cuvântul apare răzleţ şi la Byron, în 1818, într-o pagină din Beppo (poem scos însă în public abia un an mai târziu), unde le înfăţişează cititorilor „un soi de personaj fără nume”, „un dandy fără vlagă”.

Dar în aruncarea termenului cu pricina pe piaţa cărţii femeile sunt fără egal. Iat-o, de pildă, pe Lady Morgan, cu Franţa în 1816, carte de succes (dar şi de dispută) pe ambele maluri ale Canalului Mânecii. Tipărit în 1817, în doar un an volumul său e de patru ori reeditat în Anglia, de patru ori în America şi de două în Franţa. Se vede limpede cum o armată de cititori este gata să-şi dea banii pentru a vedea ce se scrie despre culisele vieţii mondene de la Paris sau Londra. Se mai vede şi cum poţi avea succes nu datorită talentului de scriitor (căci Lady Morgan rămâne un scrib de mâna a doua), ci dibuind gustul publicului, făcându-i acestuia pe plac şi predându-te apoi unui editor isteţ. Henry Colburn e o mină de aur: ideea de a lansa o colecţie de romane şi memorii fashionable îl face în scurtă vreme nu doar foarte bogat, ci şi vrednic de stimă. Căci el o publică nu doar pe ambiţioasa irlandeză, ci, până la jumătatea veacului al XIX-lea, pe mulţi dintre autorii englezi respectabili, pe care i-ar include azi orice antologie serioasă a dandysmului. Flerului său i se datorează suita de best seller-uri prin care bântuie nu doar efeminaţii „traficanţi de modă”, ci şi numele mai puţin obişnuit al speciei lor.

Aflată la Paris, în salonul prinţesei de Volkonski, Lady Morgan rememorează un episod picant: apariţia unui dandy londonez care provoacă uluirea tuturor. „De parcă fi fost vorba despre un ornithorynchus paradoxus!” Contrariată de stilul insolent al englezului, o contesă îi cere lămuriri autoarei: „«Dar ce înseamnă toată povestea asta?» La care eu i-am răspuns: «E un dandy!». «Un dandy, repetă ea. Un dandy! Deci un fel de gen pentru voi, englezii». «Nu, i-am întors eu vorba. Mai curând o specie». M-am străduit apoi, cât îmi stătea în puteri, să-i definesc un dandy, întrebând-o dacă nu cumva el îşi găseşte ceva asemănător în societatea franceză. La care ea mi-a răspuns: «Fireşte că da, mon dieu. Tinerele noastre ducese sunt aproape nişte dandy»”3. Marea contesă pare a nu înţelege prea bine despre ce este vorba, deoarece va mai curge multă cerneală până când cercetătorii să poată hotărî dacă există un dandysm feminin sau nu. Important e însă că atunci, la 1817, cuvântul dandy intră, poate pentru prima oară, într-o pagină tipărită. Din acel moment începe tumultuoasa lui aventură.

Până pe la 1850 el invadează zeci de volume sub semnături celebre, de la Byron, Bulwer-Lytton sau Benjamin Disraëli la Thomas Carlyle şi Thackeray, de la Eugène Sue sau Balzac la Stendhal şi Théophile Gautier. Asediul dandystic culminează în 1845 cu micul volum al lui Barbey d’Aurevilly, dedicat celui mai important dandy al tuturor timpurilor. Prin Despre dandysm şi despre George Brummell, d’Aurevilly inaugurează o a doua mare etapă în istoria cuvântului. Abia atunci substantivul dandy este ridicat la rang de concept şi începe să fie desfăşurat pe larg; el devine dandysm.

Să nu uităm însă a preciza de la bun început ceva ce poate părea multora un fleac, deşi nu e deloc lipsit de importanţă: transpunerea românească a lui dandy din 1840 până azi. Foarte puţini dintre autorii români lasă cuvântul în original, spre marea noastră surprindere. De cele mai multe ori ei, dar mai ales traducătorii îl înlocuiesc invariabil cu filfizon. Simplă chestiune de comoditate? Sau semn al unei mentalităţi? Întrebarea devine şi mai provocatoare când vedem că DEX-ul îi dă un singur sens şi îi subliniază – corect – nuanţa peiorativă: „tânăr cu pretenţii de eleganţă şi cu preocupări neserioase”, la care se mai adaugă şi o surpriză etimologică: „probabil alterare din fr. vive le son [du canon], refrenul unui cântec revoluţionar francez”.

Dandylogi de serviciu

Revenind însă la dandysm, cea dintâi care foloseşte vocabula (fără a o aşeza pe vreun soclu ştiinţific) e tot Lady Morgan, în 1817, în memoriile sale franceze. Scena din salonul prinţesei e urmată de câteva consideraţii amuzate pe marginea „manifestării de dandysm”, pregătind intrarea în arenă a unui nou „membru al tribului”. Secvenţa se desfăşoară la câteva zile distanţă, în sălile unui somptuos hotel, proprietate a baronului Denon, cunoscut amator de exotisme. Unul dintre invitaţi, tânăr diplomat (tot englez), sfidează cu vestimentaţia şi prin întreaga sa atitudine prinţi, contese, ducese, dar mai ales preţioasele piese din colecţia de rarităţi orientale a gazdei. Trece afectat şi sfidător, afişând „o indiferenţă nonşalantă”, care-l face în final pe baron să exclame, oarecum flatat că a avut un invitat atât de exotic: „Ce ciudăţenie, acest dandy!”. „Am fost surprinsă să constat – adaugă Lady Morgan – că venerabilul călător în Egipt îşi lărgise într-atât studiul caracterului uman, încât să poată recunoaşte la faţa locului trăsăturile dandysmului englez”.

Dar primul care îi dedică fenomenului pagini întinse este – oricât de ciudat ar părea – Balzac însuşi, la 1830, în mai puţin circulatul Tratat de viaţă elegantă. Îi urmează Thomas Carlyle, cu Sartor resartus (1833-1834), apoi William Jesse, autorul unei Vieţi a lui George Brummell, căruia îi e dator pentru mulţimea de informaţii despre marele dandy englez Barbey d’Aurevilly. Cu Despre dandysm... al acestuia din urmă şi cu fragmentul dedicat dandy-ului de către Baudelaire (în Pictorul vieţii moderne, 1863) sunt puse temeliile dandylogiei şi se construiteşte eşafodajul etic şi estetic al dandysmului. De atunci până azi, când motoarele de căutare ale celui mai modest internaut descoperă în reţeaua bibliotecilor din lume, numai în 2003, zeci şi zeci de studii ori volume consacrate dandysmului, subiectul pare a fi istovit.

Ce s-ar mai putea adăuga miilor de pagini care, de la Théophile Gautier la Oscar Wilde, de la Huysmans la Proust, de la Virginia Woolf la Camus, Sartre, Roland Barthes, René Girard, Jean d’Ormesson, Jean Rousset, la Giuseppe Scaraffia, Emilien Carassus, Henriette Levillain, Roger Kempf sau Marylène Delbourg-Delphis, s-au întrecut să teoretizeze dandysmul? Câţi autori, atâtea nuanţe ale unor opinii ce se bat deseori cap în cap. Poate că tocmai de aceea n-ar fi lipsit de rost un mic tratat de dandylogie care să sistematizeze istoria, doctrina, formele de manifestare ale împricinatului fenomen.

Ca într-un index imaginar, iată ordonate alfabetic parte din răspunsurile la simpla întrebare „Ce este dandysmul?”: abstracţie vie, angelism, aristocraţie (un nou fel de), artă, artificiu, asceză, asociaţie, atitudine, castă, ceremonial, cod, corporaţie, cult de sine însuşi, demonism, doctrină, eroism, estetică, etică, experienţă, fenomen istoric, figură de stil, formă, frivolitate, ideal, idee, instituţie, joc, legislaţie, manieră, martiriu, mistică, mit, mod de viaţă, modă, mondenitate, morală, narcisism, nihilism, ordin monahal, paradox, practică socială, principiu, profesie, proiecţie imaginară, reacţie, religie, revoltă, revoluţie, satanism, scenariu, sectă, seducţie, sistem de apărare, stare, stoicism, spiritualitate, stil, strategie, şarlatanie, univers, utopie, vanitate, vocaţie. Aşadar?

1 Giuseppe Scaraffia, op. cit., p. 193.

2 Henriette Levillain, op. cit., p. 116.

3 Apud Henriette Levillain, op. cit., p. 91.

Infracţiune

Dacă simpla enumerare a acestor accepţii poate nedumeri, ba chiar intriga, e la fel de adevărat că ea dă în acelaşi timp seama de anvergura conceptului. Dincolo de sensuri, se întrevede o imensă bibliotecă la care au trudit sute de savanţi şi scriitori. Mai mult, se conturează o ştiinţă în toată puterea cuvântului, pe care am putea-o numi cu îndrăzneală dandylogie sau dandystică. Orice nou-venit cu un op despre dandy ar trebui să pătrundă în vastul salon doldora de cărţi respectând măcar în parte regula jocului. I s-ar cere acestui îndrăzneţ autor să încerce a intra cât de cât în pielea personajelor sale. Să aibă, cu alte cuvinte, degajare, aroganţă, orgoliu, un cult al formei, o forţă de sfidare a canoanelor. Dar dacă datele sale de start nu rimează deloc cu profilul eroilor lui? Dacă, modest şi zelos mercenar în slujba unei teme, el aspiră să scrie doar un text de uz didactic, o introducere sintetică la fenomenul numit dandysm? Dacă nu vrea decât să îi refacă acestuia o scurtă istorie şi să-i decupeze principalele însuşiri?

Căci ceea ce urmează ar dori să fie, în toate înţelesurile cuvintelor, nu mai mult decât o introducere. Intrare, pătrundere într-un subiect. În cazul de faţă, mai degrabă o forţare a pătrunderii, o efracţie, deoarece, pentru aproape toţi specialiştii problemei, dandysmul e un fenomen exclusiv masculin (fapt ce nu le-a împiedicat totuşi pe numeroase amazoane ale scrisului să se avânte pe câmpul de luptă al temei). Apoi, respectând canoanele şi litera dicţionarului, o introducere trebuie înţeleasă şi ca iniţiere, preambul, etapă preliminară în studiul unui teritoriu „de mare întindere, cu nebănuite profunzimi”. Dar dandysmul e privit îndeobşte ca o realitate minoră, ca un fapt marginal şi accidental, atras mai degrabă de suprafaţa lucrurilor decât de adâncimea lor. Un fenomen superficial şi nesemnificativ pentru anvergura şi complexitatea spiritului european, spun unii. Nu în cele din urmă, o introducere ar încerca să reglementeze, să sistematizeze aria pe care o investighează. Or, nimic mai refractar ideii înseşi de ordine (tradiţională), de normă şi sistem decât dandysmul. Atunci?

Atunci, lăsând în voia lui paradoxul propriei noastre poziţii, la adăpostul obiectivităţii şi al unei pedanterii didactice (aleasă cu bună ştiinţă), să facem două lucruri: întâi, să limpezim, cu dicţionarul în faţă, de ce anume am ales drept subtitlu al cărţii O istorie. Pentru simplul motiv că accepţiile sale susţin, fie şi parţial, proiectul nostru. Ce înseamnă de fapt o istorie? „Proces de dezvoltare”, „ştiinţă care studiază dezvoltarea complexă a societăţii, a unui popor etc.”, „scriere conţinând evenimente şi fapte care se încadrează în această ştiinţă”, „povestire, naraţiune”, dar şi (familiar) „întâmplare, păţanie, poznă, încurcătură”.

Şi apoi să răspundem încă o dată, dar amănunţit şi răbdător, aceleiaşi întrebări elementare – ce este dandysmul? –, fără teama că am putea-o epuiza. Oricât de sever, de riguros ar fi efortul de ordonare, dandysmului îi rămâne mereu un rest de nedefinit. Ca în cazul atâtor concepte, pe care Roland Barthes la numea cuvinte-mană, el are un înţeles multiform, dispers, fremătător, „rest şi supliment în acelaşi timp”, „imobil, dar şi în derivă”.

Dincolo de timp

Deşi, când trebuie definit „la nuanţă”, dandysmul scapă mereu oricărei constrângeri, stârnind dispute savante, el produce totuşi consens atunci când se lasă descris „în mare”. Asupra dublei accepţii de fond a dandysmului cad de acord mai toţi scriitorii, filosofii, istoricii, criticii şi teoreticienii literari. Pe de-o parte, cei mai mulţi susţin că dandysmul e un fenomen strict istoric, ale cărui rădăcini sunt reperabile într-un timp şi spaţiu anume (Anglia sfârşitului de veac XVIII). Dar stilul numit încă de pe vremea lui Brummell dandysm are rădăcini mult mai adânci. El iese din istorie şi devine o matrice. Sau, altfel spus, un pattern (fie doar al spiritului european, fie al celui universal uman).

Dandysmul ar fi, după Barbey d’Aurevilly şi Baudelaire, o „instituţie vagă, eternă”, un stil „atemporal”, un fel de genotip occidental, un ideal de umanitate. O utopie, decretează dandylogia contemporană. Iar dandy-i înşişi nu pregetă să îşi găsească rădăcini mitice, genealogii ilustre, „certificate de nobleţe”.

Alcibiade sau coada tăiată

Întortocheata poveste a dandysmului ar putea începe, după unii, cu Alcibiade, frumosul discipol al lui Socrate, şi cu acea coadă tăiată a câinelui. Despre nobilul atenian, istoricii (Xenofon mai ales) nu vorbesc cu prea multă îngăduinţă. Poate doar Plutarh să facă excepţie. Alcibiade e frumos, bogat, de familie bună, inteligent, fără a se ridica însă vreodată nici la măreţia tutorelui său (Pericle) şi nici la cea a mentorului spiritual (Socrate). Mult prea risipitor cu darurile oferite de zei, extravagant, egocentric, de o ambiţie nesăbuită, Alcibiade rămâne în amintirea atenienilor drept bărbatul „cel mai neînfrânat şi arogant”, „îmbătat de putere”, „îngâmfat de laudele ce i le aduceau nu puţini dintre cei puternici”4. De unde atunci faima sa peste veacuri? De unde fascinaţia exercitată cu precădere asupra lui Byron sau Baudelaire?

Probabil că datorită firii sale de o nemaiîntâlnită supleţe, care-l face să împrumute întotdeauna, ca pe o mască, stilul celui din faţa lui, pentru a-l cunoaşte mai bine, ca în final să îl poată surprinde şi, astfel, cuceri. Cum altfel să se lase interpretat, de pildă, unul dintre cele mai cunoscute gesturi, când taie fără milă frumoasa coadă a câinelui cumpărat cu 7000 de drahme, lăsându-i muţi de uimire pe atenieni? Dorinţă de a sfida, cruzime absurdă, un gest pervers? „Felinitate, narcisism de clasă, pasiune pentru pariuri şi jocuri, prodigalitate, temperament.” Sunt doar câteva din trăsăturile acestui dandy avant la lettre, pe care le analizează cu fineţe Roger Kempf5. Li s-ar mai putea adăuga, între altele, plăcerea ostentaţiei vestimentare şi a travestiului, luxul sfidător afişat (dar numai acolo unde se ştie preţuit: la Atena, de pildă, nu şi în Sparta sau Tracia), homosexualitatea, puhoiul gesturilor sau vorbelor şocante.

Pentru cine ar vrea să-i urmărească întortocheata viaţă, lucrare mai la îndemână decât cea a lui Plutarh nu există6. De acolo am aflat, de pildă, despre frumuseţea lui Alcibiade cel peltic, care, „înflorind la orice vârstă a vieţii sale, l-a făcut plăcut şi drăgăstos şi când era copil, şi când era băiat, şi când era bărbat”7. Sau despre ciudăţeniile timpurii ale mândrului atenian, care îi anunţă pe de-a-ntregul viitoarea fire. Jocuri încheiate năucitor, doar pentru a câştiga: mâna adversarului muşcată până la sânge, „ca de un leu”, în clipa când simte că va fi biruit; sau trântitul nebunesc pe jos, în faţa unui atelaj în galop, numai pentru ca tovarăşii de joacă să poată socoti zarurile aruncate de el pe pământ. Iar ceva mai încolo, din tinereţe până când se va săvârşi din viaţă, la doar 46 de ani, cu un trup „bine alcătuit şi viguros”, dovedind o grijă neabătută pentru a-şi păstra forma frumoasă, plină de forţă, dar şi de graţie: de la exerciţiile ecvestre sau cursele de care, încununate de glorie la Olimpiade, la gimnastică (făcută zilnic împreună cu maestrul, pe vremea uceniciei la Socrate), de la pregătirile pentru luptă, până la biruinţele în înfruntări armate pe uscat şi pe apă.

După cum tot în Plutarh stă scris despre risipa năprasnică de daruri, ospeţe, spectacole prin care îşi cucereşte prietenii, dar şi duşmanii, despre felul cum, spre a le intra pe sub piele spartanilor la care se refugiază, nobilul atenian obişnuit cu luxul renunţă la mantiile scumpe din stofă de Milet, la parfumuri şi podoabe. Se spală în apa rece a râurilor de munte, îşi lasă părul să crească, mănâncă „vestita fiertură neagră”, vorbeşte puţin şi aspru. În timp ce în Tracia, spre a le face pe plac gazdelor, se îmbată mereu. Pentru ca în Asia Mică sau la curtea persană să trăiască în fast şi splendoare. Tot atâtea măşti pentru un suflet ce nu se va lăsa prins vreodată în capcana cuiva. Decât, poate, în cea întinsă, fără să vrea, de către el însuşi.

Dacă Alcibiade este cap de serie, „casta” în care se proiectează marii dandy îi mai numără pe Cezar, Catilina, Petroniu şi, mai târziu, pe Lauzun sau Pascal. (Pe cei dintâi îi pomeneşte Baudelaire, iar pe francezi – Barbey d’Aurevilly.) Acesta din urmă nu va pregeta să le dedice chiar un capitol în cartea despre Brummell, rescriind ca un adevărat prozator povestea lui Lauzun.

4 Xenofon, Amintiri despre Socrate, Bucureşti, Editura Univers, 1987, traducere, note, postfaţă de Grigore Tănăsescu.

5 Roger Kempf, Dandies. Baudelaire et Cie, Paris, Editions du Seuil, 1977, p. 146.

6 Plutarh, Vieţi paralele, vol. II, Bucureşti, Editura Ştiinţifică, 1963, traducere, notiţe istorice şi note de N.I. Barbu.

7 Plutarh, op. cit., p. 27.

Stil şi program

Între primii care definesc dandysmul ca „stil”, ba chiar ca „un fel de religie”, se află Baudelaire. În Pictorul vieţii moderne, el îi dedică dandy-ului un capitol aparte, plasându-l strategic între alte două portrete: militarul şi femeia. „Instituţie în afara legilor, dandysmul are legi riguroase cărora li se supun cu stricteţe toţi membrii, oricare le-ar fi, de altminteri, impetuozitatea şi independenţa caracterului”8.

Atunci, specifice dandy-ului „etern” s-ar dovedi „cultivarea ideii de frumos în propria lui persoană”, superioritatea aristocratică a spiritului, adorarea distincţiei, simplitatea eleganţei, originalitatea, plăcerea de a uimi şi „orgolioasa satisfacţie de a nu fi niciodată uimit”, un cult de sine însuşi exacerbat, spiritul de opoziţie şi revoltă, blazarea, răceala, refuzul trivialităţii, al vulgarităţii. Cu o rară intuiţie (venită probabil din faptul că dandysmul nu e, pentru el, doar un obiect de analiză, ci şi – până la un punct – un mod de a trăi), Baudelaire trasează întregul „program” al unui stil dincolo de epoci şi ţări. S-ar putea deci vorbi despre un „mit dandy” actualizat periodic în istoria Europei? Unii nu au nici o îndoială. Dacă dandy-ul e un gen, atunci „speciile întrupate de el poartă marca proprie a epocii în care ele trăiesc”9.

Exemplele nu prididesc să apară începând din veacul al XVI-lea, purtând nume dintre cele mai ciudate, greu de tradus. Iată-i pe graţioşii efeminaţi, favoriţii lui Henri al III-lea: les mignons. Delicaţi, plini de eleganţă, gentili, un Epernon (Jean Louis de Nogaret de la Valette, duce d’Epernon) sau amiralul de Joyeuse sau Jacques de Lévis, conte de Livarot, pe care istoriile îl pomenesc şi cu numele de Quélus (ori Caylus), toţi îşi împart farmecele cu fiul Catherinei de Medicis, copleşiţi de onoruri, dar şi de ura întregii nobilimi. Nu altceva stârnesc în acelaşi veac – însă în Anglia – protejaţii lui Iacob I, George Villiers, duce de Buckingham, contele de Somerset sau Robert Car.

8 Charles Baudelaire, Pictorul vieţii moderne şi alte curiozităţi, Bucureşti, Editura Meridiane, 1992, traducere, antologie, prefaţă şi note de Radu Toma, p. 405.

9 Marylène Delbourg-Delphis, op. cit., p. 11.

Eleganţă cu tocuri roşii

În secolul următor, la curţile Franţei, tinerilor eleganţi şi sfidători li se va spune, când cu invidie, când cu dispreţ, muguets (la propriu: „lăcrămioare”; la figurat, familiar: „tineri eleganţi”), plumets („panaşe”), dar mai ales petits-maîtres (cuvânt cu cuvânt – „micii stăpâni”, iar în codul saloanelor – „sclivisiţi”). Cine are răgaz poate citi cu folos o mulţime de cărţi, parte traduse şi în română, spre a înţelege mai bine complicata întreţesere de sentimente, gesturi, vorbe dintre un suveran şi favoriţii săi, relaţia de tulbure dependenţă dintre aceştia: de la Memoriile lui Saint-Simon sau ale cardinalului de Retz la Caracterele lui La Bruyère ori la Un precursor al dandysmului de Barbey d’Aurevilly. Dar mai ales câteva studii docte despre acest „dandysm avant la lettre”10. Suntem în plină epocă a „tocurilor roşii” (la propriu, aşa cum provocatorii pantofi mai pot fi astăzi văzuţi doar prin muzee), în era nobilimii elegante, care îşi poartă rangul cu suverană detaşare şi cu acest semn distinctiv. Iar când moda lor trece, les talons rouges rămâne o metonimie destinată să ţină loc în conversaţii (când cu ironie, când cu admiraţie) pentru tot ce mai poate însemna o aristocratică eleganţă.

Din întreaga suită a avant-dandy-lor veacului de aur se desprinde celebra figură a lui Lauzun. Antonin Nompar de Caumont, conte şi mai apoi duce de Lauzun, cel despre care Marea Domnişoară, Domnişoara de Montpensier, vara lui Ludovic al XIV-lea, scrie cu iubire încărcată de suferinţă şi melancolie: „O distincţie extraordinară [...], un milion de singularităţi”. Sunt cuvintele unei fecioare de 43 de ani, săgetată de o dragoste năprasnică pentru un bărbat ciudat, provocator, insolent, curajos, fermecător, care intră în graţiile Regelui Soare, refuzând să se lase inclus în banalitatea de serie a curtenilor. Tulburat de sângele rece al lui Lauzun, admiratorul Albionului, Barbey d’Aurevilly, scrie: „Avea acel egoism englezesc – cel mai teribil din câte au existat vreodată, după egoismul roman. Prin ţinută, prin originalitatea ei (nuanţată însă), prin pretenţia de a nu fi precum ceilalţi, pe când ceilalţi erau cu toţii egali în faţa lui Ludovic al XIV-lea; prin sângele rece şi stăpânirea de sine, prin neprevăzutul conduitei (căci una din trăsăturile dandy-lor era de a nu face niciodată ceea ce se aşteaptă de la ei) – prin toate acestea Lauzun a fost un dandy. A avut acea vanitate necruţătoare, de fiară aproape, a dandy-lor. [...] S-ar putea scrie un studiu grozav despre Lauzun, dacă n-ar fi fost deja scris. Şi, culme a norocului trufiei, el a fost scris tocmai de prinţesa care, între toate femeile, l-a iubit cel mai nebuneşte pe Lauzun. Acest Cezar Borgia cu femeile – şi, între toate, mai abitir cu ea – acest Cezar Borgia care i-ar fi putut da lecţii lui Machiavelli nu a trebuit să-şi scrie memoriile precum marele Cezar. I le-a scris femeia cucerită, o prinţesă îndrăgostită, brutalizată şi, cu toate acestea, continuând să iubească. În timp ce Brummell nu a avut alţi istorici decât pe dl Jesse şi pe mine. Pagini încântătoare din Memoriile Domnişoarei de Montpensier dau întreaga măsură a lui Lauzun – un dandy de dinaintea dandysmului, un englez al Franţei. Cât un roman de Stendhal!”11.

10 Între cele mai importante, Dolores Toma, Formele pasiunii, Bucureşti, Editura Meridiane, 1992, şi volumul al VII-lea din Istoria vieţii private (coordonatori Philippe Ariès şi Georges Duby), Bucureşti, Editura Meridiane, 1995, traducere de Constanţa Tănăsescu.

11 Barbey d’Aurevilly, Dandysmul, Iaşi, Editura Polirom, 1997, traducere, studiu introductiv şi selecţia antologiei de Adriana Babeţi, p. 98.