© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978‑973‑46‑3528‑3

ISBN PDF: 978‑973‑46‑3529‑0

ISBN print: 978‑973‑46‑3408‑8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: James Tissot (1836‑1902), Cutreiera satele în drum spre Ierusalim (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Această lucrare a fost finanţată din contractul POSDRU/89/1.5/S/61968, proiect strategic ID 61968 (2009), cofinanţat din Fondul Social European, prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007‑2013.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIHAI VALENTIN VLADIMIRESCU (n. 1977) este profesor universitar la Facultatea de Teologie Ortodoxă din Craiova. Specialist în domeniul studiilor biblice, este membru al Society of Biblical Literature, al European Association of Biblical Studies şi al International Organization for Septuagint and Cognate Studies. A urmat cursuri postuniversitare la Universitatea Ebraică din Ierusalim (Israel) şi la Universitatea Catolică Miséricorde din Fribourg (Elveţia) şi a desfăşurat stagii de cercetare şi documentare în Israel, Grecia, Belgia şi Italia (Pontificio Istituto Biblico, Roma). Este membru în proiectul Monumenta Linguae Dacoromanorum (Centrul de Studii Biblico-Filologice din Iaşi). A publicat numeroase volume şi studii, printre care: O istorie a Bibliei Ebraice (Polirom, 2006), Importanţa descoperirilor arheologice din Israel în perioada 1970-2000 pentru studiul Vechiului Testament (2006), Strategii de politică internaţională în cărţile profeţilor Vechiului Testament (2009), Siria Creştină. Repere biblice, istorice şi patristice (2010; în colaborare), şi a tradus mai multe volume din limbile engleză şi franceză. A participat la numeroase manifestări ştiinţifice în Europa, America şi Asia şi a coordonat mai multe simpozioane naţionale studenţeşti pe teme din domeniul studiilor biblice.

Evreii de la Alexandru cel Mare
la Simeon bar Kokhba

Tabel cronologic (333 î.Hr. – 135 d.Hr.)

333-332 î.Hr.

Alexandru cel Mare cucereşte regiunea Palestinei de la Imperiul Persan.

217-200 î.Hr.

Egiptul ptolemeic dobândeşte, pentru puţin timp, controlul asupra regiunii.

167 î.Hr.

Începutul revoltei Macabeilor.

142/141 î.Hr.

Seleucizii recunosc autonomia statului evreu, sub conducerea lui Simon Macabeul.

104 î.Hr.

Moartea lui Ioan Hircan, cel sub a cărui domnie statul hasmoneu şi-a extins în mod semnificativ teritoriul.

63 î.Hr.

Cucerirea Ierusalimului de către armatele romane, conduse de generalul Pompei.

37 î.Hr.

Irod Idumeul devine rege al Iudeii, odată cu depunerea şi executarea lui Antigon al II-lea; sfârşitul dinastiei hasmoneilor.

cca 20 î.Hr.

La ordinul şi sub supravegherea regelui Irod cel Mare încep lucrările de reconstrucţie la Templul din Ierusalim.

6/5 î.Hr.

Data aproximativă a naşterii lui Iisus din Nazaret, conform opiniei majorităţii cercetătorilor contemporani.

cca 4 î.Hr.

Moartea regelui Irod cel Mare.

6 d.Hr.

Crearea provinciei romane Iudaea.

27/28 d.Hr.

Data aproximativă a procesului şi execuţiei lui Iisus, la Ierusalim.

41-44 d.Hr.

Restaurarea vremelnică a monarhiei iudaice, sub Irod Agrippa.

66 d.Hr.

Începutul marii revolte a evreilor palestinieni împotriva administraţiei imperiale romane.

70 d.Hr.

Cucerirea Ierusalimului şi distrugerea Templului de către armatele romane conduse de generatul Titus.

73 d.Hr.

Înfrângerea rezistenţei evreieşti de la fortăreaţa Masada, condusă de Eleazar ben Yair, de către armata romană; sfârşitul revoltei evreilor împotriva Romei.

132-135 d.Hr.

Ultima revoltă evreiască de mare amploare împotriva Imperiului Roman, condusă de Simeon bar Kokhba.

Calendarul sărbătorilor iudaice
în vremea lui Iisus

Luna iudaică

Echivalentul aproximativ
în calendarul gregorian

Sărbătorile principale

Nisan

Martie/Aprilie

Paştele

Iyyar

Aprilie/Mai

Sivan

Mai/Iunie

Cincizecimea

Tamuz

Iunie/Iulie

Ab

Iulie/August

Tisha B’Av
(comemorarea distrugerii Primului Templu)

Elul

August/Septembrie

Tishri

Septembrie/Octombrie

Rosh Hashanah

(„Anul Nou” civil)

Sărbătoarea Corturilor

Ziua Ispăşirii

Hesvan

Octombrie/Noiembrie

Kislev

Noiembrie/Decembrie

Tebet

Decembrie/Ianuarie

Shebat

Ianuarie/Februarie

Adar

Februarie/Martie

Purim

În anii bisecţi, pentru acoperirea diferenţei dintre calendarul iudaic şi cel solar, înainte de luna Adar era inserată o altă lună, denumită Adar Aleph.

Introducere

Iisus Hristos S-a născut şi a trăit într-una dintre cele mai fascinante regiuni ale lumii antice, acolo unde civilizaţia semitică se întâlnea cu elenismul, iar iudaismul cu politeismul greco-roman şi cu ideologia imperială promovată de împăraţii din Cetatea Eternă. Dincolo de evenimentele răsunătoare pe care le înregistrează istoria poporului evreu şi a teritoriului său, viaţa de zi cu zi a oamenilor din vremea lui Iisus curgea pe nişte traiectorii foarte asemănătoare cu cele care brăzdează şi existenţa noastră. Evreii secolului I aveau aceleaşi preocupări în viaţa cotidiană precum oamenii din zilele noastre, însă, fireşte, aceste preocupări se încadrau într-o civilizaţie cu un specific deosebit, recunoscut chiar şi de unii dintre orgolioşii cronicari greci. Înainte de a fi un mesaj universal, adresat tuturor oamenilor, din toate timpurile şi din toate locurile, cuvântul Evangheliei, rostit direct de către Iisus Hristos şi mai apoi de către ucenicii Săi, a ajuns mai întâi la urechile iudeilor şi ale celorlalţi locuitori ai biblicului Israel. De aceea, atât pentru cercetătorul istoriei creştinismului, cât şi pentru specialistul care se preocupă de istoria iudaismului, o incursiune în viaţa cotidiană a contemporanilor lui Iisus este foarte necesară şi utilă.

Un astfel de demers este îngreunat de lipsa surselor directe în ceea ce priveşte multe dintre aspectele vieţii cotidiene. Cercetătorul trebuie să se mulţumească, adesea, numai cu referiri pasagere la o latură sau alta a vieţii de zi cu zi, în scrierile vremii, ori cu descoperiri arheologice care mai degrabă incită la speculaţie decât lămuresc. În ciuda extraordinarului progres pe care l-a înregistrat în ultimii ani, arheologia rămâne totuşi o ştiinţă inexactă, întrucât nu poate oferi o imagine completă cu privire la ceea ce făceau oamenii sau la ce se gândeau în anumite împrejurări concrete. Adeseori, din păcate, relativitatea temporală în privinţa stabilirii datei unor evenimente merge chiar până la zeci de ani. Câteva dintre cele mai importante descoperiri ale secolului trecut au plecat de fapt de la o descoperire întâmplătoare făcută de un localnic din zona respectivă. În încercarea de reconstituire a istoriei, sursele primare rămân întotdeauna textele scrise. Deşi pentru perioada veterotestamentară izvorul principal textual care conţine informaţii istorice este Vechiul Testament, autorii cărţilor nu ne spun pur şi simplu lucrurile pe care noi, cei de azi, am vrea să le cunoaştem. Biblia nu cuprinde o istoriografie veritabilă în sensul modern al cuvântului. În ceea ce priveşte perioada intertestamentară ne bucurăm deja de un număr foarte mare de descoperiri arheologice, de la inscripţii funerare la ambarcaţiuni, monede, manuscrise, sicrie şi vase. Dar chiar şi în aceste condiţii, istoricii încă depind de mărturiile textuale care derivă din această perioadă.

Pentru a înţelege mai bine Noul Testament este nevoie de un cadru interpretativ care să-i permită cititorului cunoaşterea lumii în care a fost scris textul biblic. Se impune, pe cât posibil, o strategie multidisciplinară care implică rezultatele mai multor ştiinţe exacte şi procedurile lor statistice şi analitice în încercarea de a reconstrui peisajul biblic, clima, geografia, economia, agricultura, structura socio-politică a poporului evreu în secolul I d.Hr. Fără îndoială că pentru a cuprinde perioada vieţii lui Iisus Hristos, cercetarea trebuie să pornească mult mai devreme, chiar de la începuturile civilizaţiei elenistice, care şi-a lăsat o amprentă puternică atât asupra lumii iudaice, cât, mai ales, asupra lumii romane şi a Imperiului în plină dezvoltare în vremea lui Hristos. În acest fel pot fi înţelese structurile politice, economice, sociale şi cultural-religioase cu care s-a confruntat mesajul lui Iisus, toate aceste structuri conturând de fapt tabloul general al vieţii din Palestina în timpul activităţii pământeşti a lui Iisus. În ciuda vechimii şi a erudiţiei lor, popoarele răsăritene nu erau imune la influenţa pe care grecii şi romanii o exercitau în mijlocul lor, adeseori cultura cuceritorului exercitând asupra localnicilor o presiune mai mult sau mai puţin agresivă pentru a determina adoptarea tradiţiilor Apusului. Să nu uităm că ne raportăm la o perioadă în care atât gândirea evreiască, în care noţiunea de popor ales se aplica strict lui Israel, cât şi cea creştină, care proclama un nou Israel, alcătuit din adepţii Evangheliei lui Hristos, veneau în contradicţie puternică cu ideologia imperială romană. Grecii au influenţat chiar şi gândirea speculativă răsăriteană. Trebuie precizat foarte clar că locuitorii Orientului Apropiat nu au fost străini unii faţă de alţii, chiar şi înainte de Alexandru cel Mare. Comerţul (inclusiv comerţul cu sclavi) şi migraţia au avut loc în întreaga lume din timpuri imemoriale, fiind întâlnite pretutindeni în regiunea mediteraneană. Oraşele transiordaniene cunoscute sub numele de Decapolis, menţionate în Evanghelii drept locul unde Iisus a impresionat puternic oamenii, fuseseră transformate în polisuri greceşti. Evreii nu au asimilat însă fără discriminare obiceiurile grecilor, fiind reticenţi, de exemplu, în a copia grecii în privinţa adorării figurii umane. Să nu uităm că statuile, mozaicurile şi picturile greceşti reprezentau de fapt descrieri realiste ale zeilor, zeiţelor şi eroilor. Din secolul II î.Hr. şi până în secolul I d.Hr., evreii palestinieni erau foarte atenţi să evite orice reprezentări umane în arta lor; de fapt, evitau orice reprezentare artistică. În acea perioadă, a doua poruncă – Să nu îţi faci chip cioplit – era înţeleasă nu numai ca o interdicţie împotriva idolilor, dar şi împotriva oricărei reprezentări umane sau animale. Respectarea Şabatului reprezenta un alt principiu iudaic fundamental. Evreii respectau atât de mult Şabatul încât până şi armata romană îi excepta pe soldaţii evrei de la acţiuni militare în zilele de Şabat. Au existat două instituţii foarte importante ale societăţii iudaice din perioada elenismului care s-au confruntat cu influenţa greacă: sinagoga şi sinedriul. Sinagoga reprezenta instituţia primară prin care educaţia religioasă iudaică trecea de la o generaţie la alta. Aici se întâlneau evreii pentru a se ruga, pentru a fi în comuniune şi pentru a asculta cu regularitate pasaje din Scriptură şi comentarii ale acestora. Fiecare sat îşi avea propria sinagogă şi în fiecare oraş existau mai multe sinagogi. Orice evreu care dorea putea să-şi înalţe una, iar dacă prefera, putea să-şi transforme casa într-o sinagogă.

În toată splendoarea sa, Palestina, pământul lui Canaan, era totuşi o ţară destul de mică. Sunt puţine ţările în care există atât de multă diversitate într-o zonă atât de mică. Vom vedea că, în mod obişnuit, Palestina putea fi străbătută pe jos de la nord la sud într-o săptămână, iar drumul de la Cetatea Sfântă a Ierusalimului la Ierihon se parcurgea într-o zi. Graţie distanţelor reduse, comerţul regional beneficia de toate condiţiile unei desfăşurări constante. În contextul în care cercetătorii sociali discută foarte aplicat rolul adaptării ecologice în formarea instituţiilor sociale este important să recunoaştem faptul că factori ambientali precum clima şi geografia au afectat atât cultura, cât şi instituţiile sociale, generând anumiţi parametri de viaţă pe perioade lungi de timp. Asistăm la schimbări importante ale locurilor de desfăşurare a evenimentelor: Iisus vine din oraşul Nazaret din Galileea, regiune foarte puţin menţionată în Vechiul Testament. În vremea Sa, Iisus era cunoscut sub numele de Iisus din Nazaret. Numirea oamenilor după locul lor de naştere era un lucru obişnuit în acel timp. În comunităţile mici şi izolate, unde străinii erau priviţi cu multă reticenţă, indicarea locului de naştere reprezenta modul de identificare, de prezentare şi de asociere cu ceva uşor de recunoscut. Nu mai punem la socoteală faptul că exista credinţa puternică potrivit căreia între om şi loc este o legătură strânsă, astfel încât dacă ştii locul şi regiunea din care provine cineva, înţelegi câte ceva din caracterul persoanei respective. Să nu uităm că oraşele antice erau dependente de mediul lor geografic. O aprovizionare adecvată cu apă, o amplasare uşor de apărat, un climat favorabil şi apropierea de marile rute comerciale erau necesităţi ale unui centru urban în floare. Cele mai multe aşezări erau aglomerate, zgomotoase şi potenţial periculoase. Israeliţii erau de fapt o naţiune foarte sociabilă. Existau multe motive în acest sens. Mai întâi era clima: ca în toate ţările însorite, oamenii din Palestina stăteau mai mult afară, deşi casa în sine era foarte apreciată. Existau şi cauze religioase şi sociale: pentru poporul adunat, comunitatea, „sinagoga”, avea un loc fundamental în relaţia evreilor cu Dumnezeu. Una dintre caracteristicile marcante ale evreilor în Biblie este ospitalitatea, trăsătură comună tuturor naţiunilor Antichităţii până la urmă. În timp ce primirea de oaspeţi era o datorie de onoare, să permiţi să fii insultat în casa ta era o greşeală gravă.

În perioada intertestamentară, lumea din Palestina era total diferită faţă de ce ştiam până atunci: perşii au dispărut total din peisaj, poporul ales al lui Dumnezeu aflându-se acum sub stăpânire romană. Limba comună nu mai este ebraica, nici, aşa cum s-ar aştepta unii, latina, ci greaca. Asemenea limbii engleze din zilele noastre, greaca veacului I d.Hr. era o limbă de mare circulaţie, dar care nu era învăţată, de cele mai multe ori, metodic şi temeinic. Limba greacă poate fi asemănată unui emisar al culturii greceşti care va rămâne în Răsărit. Autorităţile de la Roma comunicau cu liderii iudei din Palestina şi din Diaspora în limba greacă, după cum toate edictele şi decretele care priveau lumea iudaică erau emise în această limbă. O dezbatere de lungă durată cu privire la limbile din ţara lui Israel în timpul lui Iisus pare a-şi afla un răspuns rapid dacă ţinem cont de uimitoarea constatare potrivit căreia 40% dintre inscripţiile funerare din Ierusalim de dinainte de 70 d.Hr. sunt în limba greacă. Cu toate acestea, ce limbă vorbea de fapt Iisus, ştiut fiind că a citit fără dificultate din cartea profetului Isaia (Lc. 4:16), ceea ce indică familiaritatea sa cu limba ebraică a textului biblic?

Nu există niciun dubiu asupra faptului că în copilărie Iisus a fost crescut potrivit tradiţiei iudaice, adică a primit o educaţie religioasă iudaică, învăţând să citească scrierile sfinte la Beth ha-sefer, şcoala din orăşelul Său. Părinţiii L-au învăţat să fie un evreu credincios, luându-L cu ei în pelerinajele lor la Ierusalim. Întrucât ebraica biblică nu mai era vorbită pe scară largă în vremea lui Iisus, elevii nu aveau decât să înveţe mecanic pasaje biblice întregi, din care, de cele mai multe ori, nu înţelegeau mai nimic. Importantă nu era doar învăţarea pasajelor în sine, ci mai ales însuşirea unei anumite stilistici a citirii şi a unei pronunţii cât mai apropiate de cea tradiţională.

Încercând să ne formăm o idee despre cum se îmbrăcau contemporanii lui Iisus, trebuie să avem în vedere două curente opuse, puternicul conservatorism al poporului ales, pe de o parte, susţinut de caracterul religios pe care anumite veşminte trebuie să-l deţină, şi pe de altă parte, influenţele străine ce se făceau simţite, în special cele greceşti şi romane.

Într-un schimb de replici cu ucenicii fariseilor, Iisus precizează că mesajul Său este precum vinul proaspăt care trebuie pus în burdufuri noi (Mc. 2:22). Vom vedea în cuprinsul lucrării ce se întâmpla cu recipientele de păstrare a vinului şi ce modificări se aduceau acestora pentru o mai bună conservare. Nu cumva cuvintele aghiografului „că precum a bea numai vin sau numai apă, nepotrivit lucru este, pe când vinul amestecat cu apă este dulce şi desfătează” (2Mac. 15:40)¹ ne spun ceva mai mult despre proprietăţile antiseptice ale vinului într-o regiune în care temperatura medie a anului era, în vremea lui Iisus, de circa 22 de grade Celsius, cu variaţii destul de semnificative între temperatura zilei şi cea din timpul nopţii?

În vremea lui Iisus, dar şi în primele decenii de existenţă ale Bisericii creştine, fariseii îşi manifestau influenţa asupra masei poporului prin intermediul sinagogilor. Dacă partida saducheilor controla activitatea Templului, centrul vieţii religioase a iudeilor, fariseii lucrau în teritoriu, exercitându-şi influenţa în sinagogi, prin scribii care proveneau, în majoritate, din rândurile acestei secte. Vom vedea, în capitolul dedicat grupărilor politico-religioase, care este cea mai importantă contribuţie a fariseilor în istoria poporului evreu. În învăţăturile lui Iisus se regăsesc toate temele esenţiale ale credinţei iudaice. Ne referim în primul rând la monoteismul absolut, acea credinţă puternică în singurul şi adevăratul Dumnezeu al poporului lui Israel. Structura societăţii iudaice încuraja chiar transmiterea tradiţiilor culturale de la o generaţie la alta, păstrând totodată specificitatea iudaică. Tradiţiile iudaice au jucat un rol esenţial în formarea culturii israelite, cu precădere în profilarea unui sens istoric al devenirii acesteia. Toate acestea Îl situează pe Iisus şi mesajul Său într-un context care este atât de evident evreiesc, încât orice consideraţie asupra gândirii şi personalităţii Sale care nu ia în calcul rădăcinile lor evreieşti trebuie considerată greşită. Mărturiile istorice şi arheologice referitoare la Iisus Hristos nu fac, în general, decât să confirme faptul că, în forma sa primară, creştinismul a fost un fenomen iudaic.

Deşi scopul principal al Templului era acela de a fi loc de adunare al întregului popor pentru a aduce jertfe, mulţumiri şi pentru a se ruga, Curtea Neamurilor era un spaţiu public vast, asemănător forumului roman sau agorei ateniene, unde oamenii veneau pentru discuţii, plimbări, afaceri sau chiar pentru petrecerea timpului liber. Oferind o imagine superbă atât spre Muntele Măslinilor, cât şi spre Valea Chedronului, acesta este locul unde Iisus s-a revoltat împotriva pragmaticului sistem comercial ce însoţea cultul de la Templu. Rămâne să vedem dacă nu cumva faptul că preoţii de la Templu mergeau desculţi pe pavajul sfânt şi se supuneau la multiple libaţii cu apă rece avea consecinţe asupra stării lor de sănătate. Oare erau scumpe serviciile medicale ale vremii? Care erau „medicamentele” pe care le foloseau contemporanii lui Iisus, într-o regiune în care climatul mediteranean oriental avea un efect benefic asupra tonusului general?

Discuţia despre bani în lumea antică ridică probleme speciale, întrucât aceştia nu au fost singurul mijloc de cumpărare, trocul fiind, de asemenea, folosit în mod obişnuit. În plus, uneori se foloseau, concomitent, mai multe sisteme monetare în aceeaşi zonă. În culturile antice o modalitate de a determina valoarea echivalentă monetar era aceea de a face comparaţie cu suma plătită unui muncitor pentru o zi de lucru. Această metodă putea fi înşelătoare din cauza schimbării puterii de cumpărare a salariului de o zi. În epoca Noului Testament au existat cel puţin trei tipuri diferite de bani în circulaţie în ţara lui Israel: iudaici, greceşti şi romani (monedele neamurilor nu au fost acceptate drept cotizare religioasă, de unde şi nevoia de case de schimb din Templu). Ţinând cont de configuraţia economico-financiară a Levantului în perioada despre care vorbim, vom vedea cât reprezenta datoria de zece mii de talanţi a unei slugi către stăpân (Mt. 18:24), cu atât mai mult cu cât talantul nu a devenit niciodată denumirea unei monede.

La acest punct trebuie spus că, pe parcursul lucrării, am folosit alternativ numele de Palestina, Israel şi Eretz Yisrael pentru a desemna, în principiu, aceeaşi unitate geografică, ce include Iudeea, Samaria, Galileea, coasta filistină şi Transiordania, fără ca termenii amintiţi să trimită la realităţi politice istorice – în afară de locurile unde este expres precizat – sau, cu atât mai puţin, contemporane. De altfel, în lumea antică, frontierele nu erau stabilite cu rigoarea din epoca modernă şi, mai ales acolo unde nu separau decât provincii tradiţionale, prezentau prea puţină relevanţă. Nici o încercare de a înţelege iudeul obişnuit al acelei vremi nu ar fi completă fără a se aduce în discuţie diviziunile din cadrul societăţii. Amintim doar diviziunea culturală dintre cei care respectau cultura semitică tradiţională şi cei care au îmbrăţişat elenismul. Diviziunile geografice au fost la fel de semnificative (de exemplu, între iudeii rezidenţi din ţara lui Israel şi cei din diaspora). Evreii deveniseră un popor cosmopolit, prezent, se pare, în fiecare provincie şi în fiecare oraş ale Imperiului Roman. Lumea Noului Testament se caracteriza printr-un grad înalt de stratificare socială, bazată pe diferenţele de avere şi de resurse materiale. Marea majoritate a populaţiei consta dintr-un grup mare de ţărani şi de artizani, un mic, dar substanţial, grup de sclavi şi un grup al celor care nu erau în stare să muncească sau să se întreţină din cauza bolilor sau a vreunei nenorociri. Din cauza acestei stratificări a societăţii existau mari distanţe între statutul social al elitelor şi al celorlalţi oameni. Faimoasele pilde în care Iisus foloseşte imagini din viaţa pastorală erau foarte evocatoare pentru viaţa palestiniană din timpul Său, căci oamenii simpli erau obişnuiţi cu acel mod de viaţă. Studiul vechii economii din perioada în care a trăit Iisus este necesar întrucât economia afectează toate celelalte aspecte ale vieţii: familial, religios, social, politic. Vechea economie din regiunile mediteraneene şi ale Orientului Apropiat era predominant agrară. O economie agrară se baza pe proprietatea pământului şi pe producţia din propria gospodărie. Marea majoritate a contemporanilor lui Iisus au fost oameni simpli a căror preocupare era supravieţuirea. Sarcina noastră aici nu este de a descrie acea societate în detaliu, ci a căuta să înţelegem unele dintre caracteristicile majore care afectau viaţa oamenilor de rând. Evangheliile conţin indicii ale situaţiei disperate a unora dintre oamenii simpli ai vremii. Sfatul lui Iisus adresat ascultătorilor de a nu-şi face griji pentru hrană şi pentru îmbrăcăminte (Mt. 6:25-34; Lc. 12:22-34) este relevant în special pentru persoanele prinse într-o logică a supravieţuirii. Exista apoi diviziunea urban-rural: oraşele tindeau să devină centre de inovare, unde apăreau şi unde se adoptau imediat noi idei. În zilele dinainte de apariţia comunicării în masă, moda şi noutăţile se răspândeau destul de greu în zonele limitrofe, poate chiar deloc. Prin urmare, este de la sine înţeles că evreii din zonele rurale au luat contact cu elenismul mult mai greu decât evreii din marile oraşe.

Cum arătau candelele ţinute de cele cinci fecioare înţelepte din povestea lui Matei? Erau frumoase, luxoase precum candelele romane, cu disc, sau erau obişnuite, simple, ieftine, precum cele irodiene? Trebuie luat în calcul şi aspectul practic. Dacă erai implicat într-un ritual ce se desfăşura în timpul nopţii, ce fel de candelă ar fi servit mai bine nevoilor tale în timp ce stăteai sau mergeai ore în şir? Cum să înţelegem că bolnavul era coborât prin acoperişul casei dacă nu ştim cum erau construite casele atunci? Din moment ce regulile halakhice vorbesc despre necesitatea unui pat în fiecare locuinţă, ca simbol al unui standard de viaţă decent, cum arăta oare un astfel de pat? Iată câteva dintre întrebările la care vom încerca să aflăm răspuns.

1. Citatele şi referinţele biblice urmează Biblia sau Sfânta Scriptură, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 1988. Excepţie fac referinţele la pasaje specifice versiunii ebraice a textului biblic, ce urmează Biblia Hebraica Stuttgartensia, ed. K. Elliger, W. Rudolph, ed. a V-a, Deutsche Bibbelgesellschaft, Stuttgart, 1997.

Partea I

Cadrul istoric şi geografic

Capitolul 1

Lumea elenistică şi lumea iudaică

1.1. Elenismul

Civilizaţia elenistică îşi leagă existenţa de figura impresionantă a lui Alexandru cel Mare (356-323 î.Hr.), unul dintre cei mai mari conducători politici şi generali ai istoriei şi omul care a purtat cu sine, în campaniile militare din Orient, întreaga cultură greacă. Tatăl său, Filip, a devenit în anul 359 î.Hr. suveranul micului regat al Macedoniei, situat în nordul Eladei, şi, în ciuda faptului că nu dispunea de un aparat militar consistent, a avut visul de a unifica şi a domina întregul pământ al Greciei. În acest scop, regele Filip şi-a concentrat eforturile pe organizarea armatei, dezvoltând modelul falangei, un corp de nouă mii de soldaţi dispuşi în careuri, cu câte şaisprezece ostaşi pe fiecare latură. De asemenea, regele macedonean şi-a constituit o cavalerie numeroasă bine pregătită şi a investit în arme şi maşini de asediu. Cu această armată antrenată, dotată şi organizată, Filip al II-lea al Macedoniei a zdrobit rezistenţa oraşelor-stat din Grecia, unificând teritoriul elen până în anul 338 î.Hr. În paralel cu preocupările sale politice şi militare, regele s-a îngrijit şi ca fiul său, Alexandru, să primească o instrucţie temeinică, în litera şi spiritul grecesc, după cum el însuşi a adoptat limba greacă drept limbă oficială a imperiului nou creat şi a îmbrăţişat cultura teritoriului cucerit. Pentru greci însă, Macedonia nu era mai mult decât o ţară barbară, fără nimic în comun cu rafinamentul şi cultura Greciei peninsulare. Dacă Filip nu a reuşit să-şi preschimbe în totalitate imaginea şi mentalitatea de macedonean, fiul său, beneficiind de serviciile marelui Aristotel şi ale altor oameni de cultură eleni, a devenit un grec veritabil, convins de superioritatea culturii greceşti faţă de cea a principalului rival din Orient, Persia, şi hotărât să pună capăt imperiului marelui vecin de la răsărit¹.

Ajuns la tron în 336 î.Hr., după asasinarea tatălui său, tânărul Alexandru şi-a îndreptat atenţia, iniţial, asupra coloniilor greceşti de pe coasta Asiei Mici, care fuseseră cucerite şi încorporate de Imperiul Persan şi care încercaseră, fără succes, să se revolte împotriva lui Darius I, cu 165 de ani înainte de ofensiva lui Alexandru. În anul 334 î.Hr., suveranul macedonean i-a înfrânt pe perşi la râul Granicus, lângă vechea Troie, şi, observând rezistenţa slabă opusă de armata inamică, a realizat că existau condiţiile împlinirii marelui deziderat al grecilor, acela de a subjuga întregul Imperiu Persan. Deşi ştia foarte bine că prezenţa militară persană puţin numeroasă din Asia Mică era numai rezultatul lipsei de prevedere a administraţiei imperiale şi că, pe măsura înaintării în Asia, armatele greceşti aveau să se confrunte cu un duşman mult mai puternic, Alexandru a hotărât să înceapă campania către răsărit, îmbinând mijloacele militare cu propaganda prin care se prezenta localnicilor ca un adevărat eliberator, făgăduind izbăvirea de sub jugul taxelor şi al administraţiei autoritare a perşilor. În 333 î.Hr., Alexandru şi suveranul persan Darius al III-lea s-au confruntat direct în bătălia de la Issos, din Anatolia de Sud, oastea generalului macedonean ieşind învingătoare şi deschizându-şi astfel drumul înspre Levant. Siria şi Palestina au căzut repede în mâinile lui Alexandru, la fel ca şi Fenicia, cu toată rezistenţa eroică a Tirului, care nu a putut fi cucerit decât după un asediu de şapte luni. În 331 î.Hr., Alexandru cel Mare a fost primit în Egipt ca un eliberator, satrapul persan predându-i fără luptă vechiul pământ al faraonilor. Egiptenii, de altfel, l-au primit pe noul conducător ca pe un faraon veritabil, iar acesta s-a comportat întocmai, aducând închinare taurului sfânt Apis din Memphis, încarnarea zeului Osiris, şi demarând construirea Alexandriei Egiptului, oraş ce avea să devină unul dintre cele mai mari centre culturale ale Antichităţii. În zona Palestinei, se pare că Alexandru a colaborat cu iudeii pentru înăbuşirea unei răscoale în Samaria, dar a şi acordat sprijin samaritenilor pentru extinderea oraşului Sichem şi pentru reconstruirea templului de pe muntele Garizim².

Moartea lui Alexandru cel Mare, survenită brusc în 323 î.Hr., când suveranul macedonean avea numai 32 de ani, a întrerupt brusc visul unirii Apusului şi Răsăritului, întrucât succesorii săi nu împărtăşeau entuziasmul celebrului general. Însă forţele pe care Alexandru le antrenase erau irezistibile, astfel încât Răsăritul va pendula între obiceiurile greceşti şi tradiţiile orientale pentru următoarele sute de ani. Vor apărea filosofii influente, precum stoicismul şi neoplatonismul, care vor înflori în Răsărit, combinând gândirea greacă sistematică şi înţelegerea orientală a ideii de divinitate. Elementele orientale se vor infiltra în Grecia însăşi şi, pe această filieră, în Roma mai apoi, determinând schimbări semnificative în austeritatea apuseană, ca urmare a influenţei exercitate de opulenţa Persiei şi a Babilonului. Moartea lui Alexandru însă a adus, pe termen scurt, un haos generalizat în imperiul său. Deşi avea un fiu, acesta era prea tânăr pentru a putea prelua conducerea efectivă, motiv pentru care a căzut în seama generalilor lui Alexandru să stabilească cine va conduce vastul imperiu elenistic. Unul dintre ei, Perdicas, a fost ales drept înalt regent, în încercarea de a păstra unitatea statului şi în ideea de a conduce până când fiul lui Alexandru ar fi ajuns la o vârstă care să-i permită să ia în mâini frâiele imperiului. Alţi generali au primit controlul unor diferite regiuni ale imperiului: Lysimachos a primit Tracia, Ptolemeu a fost numit conducător peste Egipt, iar Seleucos peste Babilon. Conflictele au început destul de repede între aceşti generali, deoarece fiecare avea propriile ambiţii politice şi militare, iar marele regent Perdicas cu greu reuşea să menţină un echilibru. În anul 321 î.Hr., Perdicas a sfârşit prin a fi asasinat, iar mai târziu a fost ucis şi fiul lui Alexandru. În aceste condiţii, imperiul s-a divizat ireversibil, nemaiexistând nimeni care să poată invoca legitimitatea dinastică³.

Evreii au făcut şi ei obiectul controverselor şi luptelor dintre diadohi. Ptolemeu susţinea că Palestina ar trebui să fie teritoriul său din motive strategice, întrucât putea reprezenta o bază pentru o eventuală agresiune externă. În realitate, dorinţa sa mergea dincolo de securitate: cele mai importante rute comerciale ale Orientului Apropiat treceau prin Palestina, iar Ptolemeu voia să îşi asigure un flux neperturbat de mărfuri din Egipt spre pieţele bogate ale Mediteranei. La rândul său, Seleucos jinduia după bitum, după drumurile comerciale şi alte resurse care se găseau în Palestina. La început, populaţia evreiască a dus o viaţă relativ bună sub stăpânitorii elenistici. Câţiva scriitori greci şi-au exprimat admiraţia pentru evrei, fiind impresionaţi de moralitatea acestora şi de iconoclasmul lor. În jurul anului 300 î.Hr., filosoful Teofrast spunea că evreii sunt un popor de filosofi, opinie care îşi va afla ecoul câteva decenii mai târziu la istoricul Megastene şi la filosoful Clearchus. Cu timpul, faptul că se opuneau cultului de stat i-a făcut să devină ţintele criticilor venite dinspre Elada. Spre sfârşitul secolului al III-lea î.Hr. circulau zvonuri potrivit cărora evreii venerau un cap de măgar şi oficiau sacrificii umane. Apollonius, cel mai renumit ucenic al lui Cicero, celebru orator roman (106-43 î.Hr.), i-a descris pe evrei şi pe sirieni drept nişte creaturi potrivite doar pentru sclavie. Întrucât grecii erau atât de siguri de superioritatea lor fiinţială, considerau că făceau o mare favoare popoarelor răsăritene, cărora le transmiteau descoperirile adevăratei culturi. Bineînţeles, pentru orientali, deci şi pentru evrei, o asemenea atitudine era supărătoare. Unele dintre cele mai vechi oraşe ale lumii se aflau în Siria şi în Palestina, iar cea mai mare parte a Orientului Apropiat fusese deja civilizat şi învăţase să scrie când strămoşii grecilor încă locuiau în peşteri, astfel încât locuitorii Levantului nu aveau de ce să se simtă inferiori cuceritorilor. Josephus Flavius şi Filon din Alexandria au încercat să demonstreze lumii elenistice că evreii reprezentau o cultură veche şi remarcabilă. Deşi au fost influenţaţi, chiar şi fără voia lor, de civilizaţia greacă, evreii nu au asimilat fără discriminare obiceiurile acestora. Ei erau reticenţi în a-i copia pe greci în privinţa reprezentărilor umane, de pildă. Din secolul al II-lea î.Hr. şi până în secolul I d.Hr., evreii palestinieni au evitat orice reprezentări umane în arta lor. În acea perioadă, porunca anti-idolatră nu era înţeleasă ca interzicând numai reprezentări ale divinităţii, dar şi ale oricărei figuri umane sau animale. După secolul al II-lea d.Hr., înţelegerea celei de-a doua porunci a devenit mult mai liberală, astfel încât reprezentarea animală şi umană a căpătat o largă întrebuinţare în Palestina iudaică. Chiar şi sinagogile erau decorate cu mozaicuri şi statui, unele reprezentând eroi, figuri astrologice şi chiar zeităţi din mitologia greacă. În această privinţă, iudaismul a acceptat obiceiurile greceşti, dar în alte sfere ale vieţii evreii nu erau dispuşi să facă niciun fel de compromisuri. Circumcizia, atât de importantă pentru identitatea iudaică, era unul dintre aspectele care nu se negociau, deşi grecii o asimilau unei practici de mutilare a trupului, lucru puternic descurajat în elenism. Regulile alimentare şi respectarea Şabatului erau alte aspecte ale civilizaţiei evreieşti în privinţa cărora era respinsă din faşă ideea oricărui compromis. Mai mult, evreii considerau că aceste elemente ale legii lor aveau o aplicabilitate universală şi, în consecinţă, ar fi trebuit respectate chiar şi de lumea elenistică⁴.

1.2. Filosofia şi religia în lumea elenistică

Elenismul nu numai că a adus cu sine o nouă orânduire politică, ci a şi influenţat în mod decisiv mediul filosofic şi religios al epocii. Contactul grecilor cu popoarele străine şi culturile acestora a condus, în mod progresiv, la apariţia unui sincretism, a unui amestec între elementele culturale greceşti şi cele orientale. Acest sincretism a fost cel mai vizibil în sfera religioasă, dată fiind creativitatea în acest domeniu manifestată de popoarele Mediteranei orientale. De altfel, pentru întreaga perioadă elenistică, istoriografia foloseşte sincretismul drept concept-cheie⁵. La începutul acestei epoci, grecii trăiau alături de celelalte populaţii, însă fiecare dintre comunităţi îşi păstra zeii, tradiţiile şi practicile religioase. Dezvoltarea căilor de comunicaţii şi intensificarea schimburilor comerciale au contribuit la răspândirea tuturor religiilor majore în întreaga lume elenistică. Astfel, grecii îşi purtau cu ei zeităţile şi tradiţiile în Orient, acolo unde constituiau comunităţi masive de imigranţi, în vreme ce sclavii, comercianţii şi mercenarii răsăriteni aduceau în Europa propriile divinităţi, practici şi doctrine religioase. Cu timpul însă, formele religioase transplantate în alte locuri decât cele de baştină au sfârşit prin a suferi transformări mai mult sau mai puţin însemnate, survenite fie prin adaptarea la un anumit climat filosofic ori religios, fie prin înglobarea folclorului sau a miturilor locale. Multe dintre ritualurile şi practicile de cult dedicate zeităţilor orientale au fost reinterpretate în mod alegoric în lumea greacă, dând naştere nu o dată la mişcări religioase cu totul noi. Majoritatea acestor mişcări religioase erau, la origine, culte agrare strict legate de o arie geografică specifică şi de o anumită comunitate. În perioada elenistică, în locurile de baştină, aceste religii şi-au restaurat templele şi au căutat revigorarea vechilor forme şi practici. În afara arealului originar însă, confruntate cu mediul sincretist din lumea greacă, ele şi-au pierdut latura agrară şi s-au orientat înspre mântuirea personală şi destinul individului înainte şi după moarte. În acest fel, religiile orientale au abandonat caracterul local şi naţional, dobândind conotaţii universale, astfel încât ele s-au putut adapta relativ uşor cadrului general cosmopolit al lumii elenistice⁶.

Noua cosmologie promovată în elenism, precum şi doctrina asupra individului au condus la o scădere a interesului şi a încrederii în zeii tradiţionali şi în cultul lor. Aceşti zei au continuat să beneficieze de ceremonii de mare amploare, în ideea că tradiţiile multiseculare trebuiau păstrate, însă fără ca ei să mai ocupe un loc central în conştiinţa credincioşilor. Pe acest fundal s-a dezvoltat şi cultul conducătorului, gândit, iniţial, ca o alternativă la cel al zeului cetăţii, al cărui rol se diminuase simţitor pe măsura perimării tradiţiilor religioase. Cu toate acestea, cultul conducătorului a avut, de la bun început, o încărcătură eminamente politică, fără a putea satisface religiozitatea reală a maselor. Oamenii aveau nevoie de un mântuitor, de un izbăvitor la nivel personal, care să le ofere sprijin şi putere în lupta cu lumea schimbătoare şi care să le dea garanţia nemuririi şi fericirii în lumea de dincolo. Aceste lucruri le-au găsit la unele dintre zeităţile orientale pătrunse în lumea greacă, divinităţi care, după cum afirmam, îşi pierduseră caracterul local sau naţional şi deveniseră salvatori universali. În jurul lor s-au construit religiile de mistere, centrate pe ceremoniile de iniţiere a indivizilor în comuniunea cu divinul⁷.

Cultele de mistere ale lumii elenistice şi, mai târziu, ale lumii greco-romane erau produsul epocii, ca răspuns la schimbările substanţiale intervenite în vieţile oamenilor şi în societate. Fenomenul transformării religiei tradiţionale în religie de mistere a afectat atât cultele importate de greci din Orient, cât şi cultele autohtone. Aşadar, lumea elenistică a cunoscut o mare varietate de astfel de religii, însă pot fi identificate cel puţin trei caracteristici comune. Mai întâi, orice iniţiere în acest gen de religie începea cu un ritual de purificare, în urma căruia candidatul dobândea accesul la cultul în sine şi era primit în comuniunea iniţiaţilor. Cea de-a doua caracteristică, cea care constituia, de altfel, punctul de maximă atracţie al religiilor de mistere, era sentimentul de relaţie personală dintre om şi divinitatea sau divinităţile cărora le era închinat cultul. Spre deosebire de religia tradiţională, care postula o zeitate distantă, religia de mistere afirma tocmai apropierea de zeu şi comunicarea directă cu el. În fine, toate religiile de mistere promovau ideea unei vieţi binecuvântate şi fericite după moarte, răspunzând astfel cerinţelor religiozităţii populare. În lumea elenistică şi, mai apoi, în cea greco-romană, cele mai importante culte de mistere au fost cel al Demetrei, la Eleusis, cele ale lui Dionysos şi Isis, precum şi cel al Cybelei⁸.

La Eleusis, o aşezare aflată la aproximativ 20 de kilometri vest de Atena, se afla un important centru al religiilor de mistere, dedicat zeiţei Demetra. Cercetările arheologice au reliefat faptul că influenţa cultului de la Eleusis s-a făcut resimţită şi în Atena, pentru ca, în epoca greco-romană, misterele Demetrei să se răspândească în întregul Imperiu. Această religie era diferită net de cea tradiţională, întrucât presupunea, cel puţin în faza iniţială, o comunitate închisă, la care nu se putea accede decât în urma unui ritual de iniţiere. Ulterior acestui ritual, iniţiaţii jurau să păstreze secretul deplin asupra ritualurilor, sub ameninţarea unor pedepse cumplite. Interesant este că religia nu era limitată la bărbaţi, aşa cum era cazul altor culte din epocă, ci în comunitatea iniţiaţilor puteau intra şi femei şi copii, ba chiar şi sclavi. Din păcate pentru cercetătorii moderni, misterele de la Eleusis, în care au fost atrase cu timpul şi alte zeităţi, precum Dionysos ori Apollo, au fost ţinute, realmente, în foarte mare secret, aşa încât cu greu pot fi reconstituite astăzi elementele de profunzime ale cultului. Acest lucru s-ar putea datora şi faptului că sacerdoţii care se ocupau de ritualuri transmiteau prin viu grai învăţăturile atribuite Demetrei, fără a le consemna în scris. De altfel, săpăturile arheologice întreprinse la Eleusis nu au scos la iveală niciun fel de dovadă scrisă care să poată contribui la descifrarea ritualurilor, singurele elemente care vin să amintească de religia de mistere fiind sanctuarul şi celelalte clădiri care par să fi avut legătură cu ceremoniile iniţiatice⁹.

Cât priveşte cultul lui Dionysos, acesta era poate cel mai popular şi mai răspândit cult de mistere din lumea elenistică, la mare concurenţă cu cel al Demetrei, existând urme ale practicării acestuia în întreg arealul Mediteranei orientale şi chiar şi în Italia sudică. În lumea romană, echivalentul cultului lui Dionysos era cel dedicat lui Bacchus. Spre deosebire de cultul Demetrei, misterele lui Dionysos nu au cunoscut nicicând un asemenea grad de instituţionalizare, şi nicio localizare geografică precisă precum ritualurile de la Eleusis. În consecinţă, lipsa unei sistematizări a cultului şi a doctrinelor asociate a condus la existenţa mai multor variante ale legendelor ce însoţeau personalitatea zeului, unele dintre acestea purtând şi amprenta diverselor forme religioase locale. Nu vom intra aici în detalii referitoare la originea şi dezvoltarea ritualurilor dionisiace, întrucât, pe de o parte, multitudinea teoriilor pe această temă reclamă o analiză detaliată, iar pe de altă parte, ne interesează mult mai mult forma la care cultul a ajuns în epoca elenistică¹⁰. Deşi s-a bucurat de popularitate în rândul maselor încă din perioada clasică a civilizaţiei greceşti, cultul lui Dionysos nu a fost adus în prim-plan decât odată cu această epocă, atunci când a fost adoptat de mai mulţi lideri politici şi promovat ca atare în spaţiul public. În secolul al III-lea î.Hr., el pătrunsese deja în Egipt şi Asia Mică şi servise ca bază pentru diverse doctrine politico-religioase. Unii dintre regii care adoptaseră religia dionisiacă îşi construiseră ideea descendenţei personale din zeul adorat, aşa cum a fost cazul faraonului Ptolemeu al IV-lea Filopater (222-204 î.Hr.). În paralel, cultul lui Dionysos s-a răspândit puternic şi în Italia, unde, sub forma lui Bacchus, zeul era în centrul unor ritualuri cu caracter eminamente privat, dar care, cu timpul, s-au transformat în ample ceremonii iniţiatice, numite Bacchanalia, destinate unui public din ce în ce mai larg. În anul 186 î.Hr., Senatul roman a fost nevoit să ia măsuri de limitare a cultului lui Bacchus, din pricina atentatelor la ordinea publică şi la bunele moravuri pe care le săvârşeau adepţii acestuia. Cultul degenerase de la forma sa iniţială, în special din cauza introducerii în ritualuri a consumului de mari cantităţi de vin, în scopul atingerii unor stări extatice¹¹. Cum zeul Bacchus făcea parte din panteonul roman tradiţional, Senatul nu i-a putut interzice complet cultul public, însă a introdus prevederi foarte stricte în privinţa desfăşurării acestuia. Misterele lui Bacchus-Dionysos nu au dispărut complet ca urmare a legislaţiei romane, ci au continuat să existe, sub diverse forme, chiar până în secolul IV al erei creştine¹².

Dintre toate cultele elenistice, cultul dedicat zeiţei egiptene Isis poate fi considerat drept cel mai frumos şi mai nobil, dar şi una dintre cele mai importante religii de mistere ale epocii. În panteonul egiptean, Isis era zeiţa vieţii, parte a unei triade din care mai făceau parte Osiris şi Horus. Într-o primă fază a religiei egiptene, Isis pare să fi fost o zeitate cosmică independentă, simbol al renaşterii anuale a Nilului, fenomen atât de important pentru existenţa civilizaţiei egiptene. Mitul autohton al lui Isis şi Osiris a cunoscut modificări importante odată cu transplantarea sa în lumea elenistică, aşa încât cu greu se mai pot stabili conexiuni reale între forma pe care acesta a dobândit-o la Plutarh şi variantele sub care mitul circula în vechiul Egipt¹³. Cu toate acestea, deşi Isis a dobândit noi trăsături caracteristice în elenism, imaginea sa primară a rămas aceea a unei mame şi soţii devotate, o zeiţă protectoare a vieţii de familie. În lumea greacă, lui Isis i-a fost închinată o serie de aretalogii, imnuri în care accentul cade pe preaslăvirea virtuţilor zeiţei, care nu mai este portretizată ca o divinitate a Nilului, ci ca o zeiţă universală, adorată pe întreg mapamondul în diverse forme şi ritualuri. Iudaismul elenistic s-a confruntat şi el cu tendinţa de feminizare a dumnezeirii, specifică religiei de mistere a lui Isis şi adoptată în cercuri largi în lumea greacă. Către jumătatea secolului al II-lea î.Hr., cultul lui Isis preluase deja formele misterelor de la Eleusis, limitând însă participarea la ceremonii numai la aceia chemaţi în mod direct, în vis, de către Isis însăşi. Toamna şi primăvara erau celebrate două mari sărbători dedicate zeiţei, dar acesteia îi erau închinate şi ceremonii zilnice, în cursul cărora i se aduceau ofrande. Cercetările arheologice au relevat existenţa sanctuarelor şi templelor lui Isis pe întreg cuprinsul lumii elenistice şi romane¹⁴.

Cybela, sau Marea Mamă, era o altă zeitate orientală adoptată în elenism şi care, în cele din urmă, avea să aibă o influenţă deosebită şi asupra religiei romane. Locul de origine al cultului Cybelei era Anatolia, unde, conform descoperirilor arheologice, pare să fi apărut în epoca neolitică. Cea mai veche reprezentare a zeiţei, datând aproximativ din anul 6000 î.Hr., o înfăţişează pe un tron de piatră, străjuită de fiecare parte de câte un leopard¹⁵. În perioada clasică, în întreaga Grecie puteau fi găsite sanctuare dedicate Cybelei, iar templul său din Atena servea ca depozit pentru arhivele cetăţii. Undeva la începutul veacului al V-lea î.Hr., cultul zeiţei a început să fie asociat cu cel al lui Dionysos, iar poeţii greci au argumentat această idee prin similarităţile dintre practicile şi ritualurile dedicate celor două divinităţi, în special în ceea ce priveşte dansul şi stările extatice. Cybela a început să joace un rol şi mai important decât în Grecia la Roma, după introducerea sa în panteonul Cetăţii Eterne în anul 204 î.Hr.¹⁶.

Pe lângă mişcările cu caracter explicit religios, constituite, în cele din urmă, ca religii de mistere, lumea elenistică era scena manifestării unui mare număr de curente filosofice. Dintre acestea, numai câteva au lăsat o amprentă puternică asupra civilizaţiei greco-romane şi orientale, în rândul lor remarcându-se stoicismul şi epicurismul. Stoicismul fusese fondat de Zenon din Citium (Cipru), care îşi desfăşurase însă cea mai mare parte a activităţii filosofice în Atena. Aici, în agora cetăţii, Zenon îşi expunea doctrina în faţa ucenicilor într-un portic sau stoa, de unde şi numele curentului întemeiat de el. Din secolul III î.Hr. până în al doilea veac al erei creştine, stoicismul a fost cel mai popular şi influent sistem filosofic din lumea greco-romană. Conform doctrinei stoice, universul era un întreg perfect ordonat, condus de o forţă cosmică supremă, numită Logos, Raţiune Divină sau Dumnezeu. În faza iniţială, stoicismul nu accepta veşnicia lumii, ci postula existenţa unei serii nesfârşite de perioade, la capătul fiecăreia cosmosul fiind din nou absorbit de Focul divin şi apoi refăcut în mod identic. Totul este determinat de lanţul cauzei şi efectului, universul fiind produsul unui plan divin supus unei legi universale. Abia din secolul al II-lea î.Hr. stoicismul a devenit o filosofie mai umană şi mai blândă, acceptând doctrina platonică a eternităţii cosmosului şi adoptând o viziune mai puţin radicală asupra virtuţilor individuale. Sistemul stoic a devenit, graţie elementelor sale cu implicaţii sociale, extrem de popular în rândul liderilor politici din epoca elenistică şi a influenţat în mod considerabil toate doctrinele filosofice şi religioase care i-au urmat¹⁷. Modelul Logosului stoic poate fi regăsit, sub forme modificate, în doctrina lui Filon din Alexandria, dar şi în anumite pasaje din Noul Testament, precum Prologul Evangheliei după Ioan sau Epistola către Evrei a Sfântului Pavel¹⁸.

Epicur (341-270 î.Hr.), un contemporan al lui Zenon, a întemeiat un sistem filosofic complex, care încă din Antichitate a sfârşit prin a fi identificat, în cercuri largi, cu hedonismul, deşi întemeietorul său nu a gândit în această direcţie. De fapt, Epicur pleda pentru o viaţă temperată, simplă şi virtuoasă, considerând că numai în acest mod se poate ajunge la o linişte adevărată. Este adevărat că multe dintre preceptele sale, precum materialismul radical, lipsa pedepsei sau a recompensei în lumea de apoi ori negarea implicării zeilor în vieţile oamenilor, se apropie, în esenţă, de hedonism, care punea în prim-plan plăcerea, însă scopul urmărit de Epicur era atingerea unei stări de linişte, fără durere şi anxietate. Aşadar, nu plăcerea în sine o căuta epicurismul, ci starea de bine suprem cu care aceasta era asociată¹⁹. Epicurismul s-a răspândit în lumea greco-romană îndeosebi în secolul I î.Hr., dar nu a reuşit nicicând să atingă popularitatea stoicismului. Faţă de acest din urmă sistem, cel al lui Epicur nu a suferit modificări majore în timpul perioadei elenistice, motiv pentru care nici nu a reuşit să se adreseze maselor într-un mod care să atragă aderenţi, adepţii săi continuând să se întâlnească în grupuri mici. În consecinţă, epicurismul nu a fost influenţat şi nici nu a influenţat considerabil alte curente filosofice, iar în primele decenii ale erei creştine a sfârşit prin a fi considerat o mişcare non-religioasă, din pricina negării oricărei implicări a divinităţii în existenţa lumii.

1. Anthony J. Tamasino, Judaism before Jesus. The events and ideas that shaped the New Testament World, InterVarsity Press, Downers Grove-Leicester, 2003, p. 106.

2. Roland de Vaux, Ancient Israel: Its Life and Institutions, Wm.B. Eerdmans, Grand Rapids, 1997, p. 342.

3. Anthony J. Tamasino, Judaism before Jesus. The events and ideas that shaped the New Testament World, p. 217.

4. Ibidem.

5. Frederick C. Grant, Hellenistic Religions: The Age of Syncretism, Liberal Arts, New York, 1953, p. XIII.

6. Antonia Tripolitis, Religions of the Hellenistic-Roman Age, Wm.B. Eerdmans, Grand Rapids, 2002, pp. 13-14.

7. Marvin W. Meyer, The Ancient Mysteries: A Sourcebook of Sacred Texts, University of Pennsylvania Press, Philadephia, 1999, pp. 3-4.

8. Walter Burkert, Ancient Mistery Cults, Harvard University Press, 1987, pp. 4-6.

9. Mark P.O. Morford, Robert J. Lenardon, Classical Mythology, ed. a VI-a, Oxford University Press, 1999, p. 245.

10. Pentru o analiză a teoriilor privitoare la originea şi dezvoltarea cultului lui Dionysos, a se vedea Walter F. Otto, Dionysus, Myth and Cult, Indiana University Press, Bloomington, 1965 (în special capitolul 2).

11. Martin P. Nilsson, The Dionysiac Mysteries of the Hellenistic and Roman Age, Arno, New York, 1975, pp. 14-21.

12. Mark P.O. Morford, Robert J. Lenardon, Classical Mythology, ed. a VI-a, Harvard University Press, 1999, p. 281.

13. Sharon Kelly Heyob, The Cult of Isis Among Women in the Graeco-Roman World, E.J. Brill, Leiden, 1975, p. 38.

14. Antonia Tripolitis, Religions of the Hellenistic-Roman Age, p. 29.

15. Maarten J. Vermaseren, Cybele and Attis: the Myth and the Cult, Thames and Hudson, Londra, 1977, pp. 15-16.

16. Antonia Tripolitis, Religions of the Hellenistic-Roman Age, pp. 32 sq.

17. Marcia L. Colish, The Stoic Tradition from Antiquity to the Middle Ages, Brill, Leiden, 1985, pp. 4-5.

18. Antonia Tripolitis, Religions of the Hellenistic-Roman Age, pp. 38-39.

19. Brian Duignan (ed.), Ancient Philosophy: From 600 BCE to 500 BCE, Britannica Educational Publishing, 2011, p. 128.