Don DeLillo

Punctul Omega

Traducere din limba engleză
de Veronica D. Niculescu

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3170-4

ISBN PDF: 978-973-46-3171-1

ISBN print: 978-973-46-3147-6

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: © Carloscastilla/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DON DELILLO, romancier, eseist şi dramaturg american, s-a născut în 1936, în New York. După absolvirea facultăţii, cu o diplomă în Ştiinţele Comunicării, în 1958, la Fordham University în Bronx, a lucrat timp de câţiva ani la agenţia de publicitate Ogilvy & Mather. Este considerat una dintre figurile centrale ale postmodernismului, explorând şi uneori satirizând în cărţile sale teme dintre cele mai diverse, de la consumerism, teorii ale conspiraţiei, dezintegrarea familiei, violenţă şi terorism, până la mass-media, rolul artistului în promovarea discursului social, psihologia mulţimilor şi capitularea individului în faţa identităţii de grup. Primul său roman, Americana, a apărut în 1971, urmat de End Zone (1972), Great Jones Street (1973) şi Ratner’s Star (1976), una dintre cele mai dificile cărţi ale sale, din câte susţine însuşi autorul, comparată la vremea aceea cu romanele lui Thomas Pynchon. Odată cu publicarea romanului White Noise (1985), premiat cu National Book Award for Fiction, s-a bucurat de o recunoaştere rapidă ca romancier de succes, inspirând scrierile unor autori precum Jonathan Franzen, Martin Amis sau Zadie Smith. A publicat în continuare romanele Libra (1988), o biografie fictivă a lui Lee Harvey Oswald până în momentul asasinării preşedintelui J.F. Kennedy, Underworld (1997), considerat capodopera sa, Cosmopolis (2003; Polirom, 2012), Falling Man (2007), Point Omega (2010; Punctul Omega – Polirom, 2012). De-a lungul carierei, i s-au decernat numeroase premii de prestigiu, printre care Premiul Academiei Americane de Arte şi Litere (1984), PEN/Faulkner Award (1992, 2012) şi PEN/Saul Bellow Award (2010).

2006
Sfârşit de vară / Început de toamnă

Anonimat

3 septembrie

Un bărbat stătea sprijinit de peretele nordic, abia vizibil. Oamenii intrau câte doi sau trei, stăteau în întuneric şi se uitau la ecran, apoi plecau. Uneori abia de treceau de pragul uşii, grupuri mai mari hoinărind, turişti năuciţi, se uitau şi îşi mutau greutatea de pe un picior pe altul, apoi plecau.

În galerie nu erau scaune. Ecranul nu se sprijinea de nimic, era cam de trei pe patru metri, neînălţat, aşezat în mijlocul încăperii. Era un ecran translucid, iar unii oameni, puţini, rămâneau atât cât să se ducă şi de partea cealaltă. Mai stăteau o clipă şi apoi plecau.

Galeria era răcoroasă şi luminată numai de pâlpâirile slabe, gri, de pe ecran. Pe peretele nordic, bezna era însă aproape deplină, iar bărbatul care stătea singur şi-a ridicat o mână la faţă, repetând, nespus de lent, gestul unui personaj de pe ecran. Când uşa galeriei se crăpa şi intrau oameni, o geană de lumină venea de dincolo, unde era adunată ceva lume, uitându-se la albume de artă şi vederi.

Filmul curgea fără dialog sau muzică, fără nici un fel de coloană sonoră. Paznicul muzeului stătea chiar lângă uşă, iar oamenii care plecau se uitau uneori la el, căutând contactul vizual, vreun semn de înţelegere care să le confirme buimăceala. Mai erau şi alte galerii, etaje întregi, n-avea nici un sens să zăboveşti într-o cameră izolată unde, orice s-ar fi petrecut, avea nevoie de-o veşnicie ca să se petreacă.

Bărbatul de la perete a privit o vreme ecranul, apoi a început să meargă de-a lungul peretelui alăturat, spre partea cealaltă a ecranului, astfel încât să poată urmări aceeaşi acţiune într-o imagine în oglindă. L-a privit pe Anthony Perkins întinzându-se spre portiera unei maşini, încercând s-o atingă cu mâna dreaptă. Ştia că Anthony Perkins avea să îşi întindă mâna dreaptă de partea asta a ecranului şi stânga, de cealaltă parte. Ştia, dar avea nevoie să vadă, aşa că a înaintat prin întuneric de-a lungul peretelui lateral, iar apoi a cotit câţiva metri pentru a-l privi pe Anthony Perkins de partea aceasta a ecranului, partea opusă, Anthony Perkins slujindu-se mâna stângă, mâna greşită, ca să se întindă după portiera maşinii şi s-o deschidă.

Dar putea oare numi mâna stângă mâna greşită? Fiindcă ce anume făcea ca partea aceasta a ecranului să fie mai puţin adevărată decât partea cealaltă?

Paznicului i s-a alăturat un alt paznic şi pentru o vreme au vorbit încet, în timp ce uşa automată se tot deschidea şi intrau oameni, cu copii, fără, iar bărbatul s-a dus înapoi la locul lui de la perete, unde stătea acum neclintit, privindu-l pe Anthony Perkins cum întoarce capul.

Cea mai mică mişcare a camerei era ca o uriaşă alunecare în spaţiu şi timp, dar acum camera nu se mişca. Anthony Perkins îşi întoarce capul. Pare să dureze secvenţe întregi. Bărbatul putea număra gradaţiile din mişcarea capului lui Anthony Perkins. Anthony Perkins îşi întoarce capul din cinci mişcări treptate, mai degrabă decât dintr-o singură mişcare continuă. Ca nişte cărămizi dintr-un zid, uşor de numărat, nu ca zborul unei săgeţi sau al unei păsări. Şi totuşi, nu era nici asemenea, nici diferit de orice altceva. Capul lui Anthony Perkins rotindu-se în timp, pe gâtul lui lung şi subţire.

Numai o privire extrem de atentă ducea la această percepţie. Şi-a dat seama că de câteva minute nu era distras de venirea şi plecarea celorlalţi şi putea privi filmul cu acel grad de intensitate necesar. Natura filmului permitea concentrarea deplină şi totodată depindea de aceasta. Ritmul nemilos al filmului nu avea nici un sens fără o atenţie corespunzătoare, fără genul de spectator a cărui vigilenţă absolută să nu trădeze aşteptările. Stătea şi se uita. În timpul care era necesar pentru ca Anthony Perkins să îşi întoarcă capul, păreau să curgă o seamă de idei legate de ştiinţă şi filozofie şi nenumărate alte lucruri, sau poate că vedea el prea multe, dar era imposibil să vezi prea multe. Cu cât erau mai puţine de văzut, cu cât se uita mai intens, cu atât vedea mai multe. Chiar asta era chestia. Să vezi ce e de văzut, să te uiţi în sfârşit şi să ştii că te uiţi, să simţi timpul trecând, să fii viu percepând ceea ce se întâmplă în cele mai mici registre ale mişcării.

Toată lumea îşi aminteşte numele ucigaşului, Norman Bates, dar nimeni nu-şi mai aminteşte numele victimei. Anthony Perkins este Norman Bates, Janet Leigh este Janet Leigh. Victima trebuie să ia numele actriţei care o joacă. Janet Leigh, ea e cea care intră în motelul îndepărtat al cărui proprietar este Norman Bates.

De mai mult de trei ore stă în picioare privind. Aceasta era a cincea zi la rând în care venea aici şi penultima zi înainte să se strângă instalaţia şi să fie dusă în alt oraş sau depozitată pe undeva, cine ştie prin ce loc obscur.

Nimeni dintre cei care intrau nu părea să ştie la ce să se aştepte şi, cu siguranţă, nimeni nu se aştepta la asta.

Filmul original fusese încetinit la un timp de proiecţie de douăzeci şi patru de ore. Ceea ce privea el acum părea film pur, timp pur. Oroarea evidentă a vechiului film gotic era subsumată timpului. Pentru cât timp trebuia să mai stea aici, câte săptămâni sau luni, înainte ca schema temporală a filmului să o absoarbă pe a lui, sau poate că asta deja începuse să se întâmple? S-a apropiat de ecran şi a rămas la o distanţă cam de jumătate de metru, urmărind crâmpeie şi fragmente electrostatice, izbucniri de lumină tremurătoare. A dat ocol ecranului de câteva ori. Acum galeria era goală, iar el putea să se poziţioneze în diferite unghiuri şi puncte de delimitare. A mers cu spatele, menţinându-şi mereu privirea pe ecran. Înţelegea prea bine de ce filmul era proiectat fără sunet. Trebuia să fie mut. Trebuia să angajeze individul într-o profunzime aflată dincolo de limitele presupunerilor obişnuite, de lucrurile pe care le intuieşte, le bănuieşte şi le ia de-a gata.

S-a întors la peretele din capătul nordic, trecând pe lângă paznicul de la uşă. Paznicul se afla aici, dar prezenţa lui în încăpere era neînsemnată. Paznicul era aici pentru a fi nevăzut. Asta era meseria lui. Paznicul stătea cu faţa spre marginea ecranului, dar nu se uita nicăieri, se uita la ce s-or uita paznicii din muzee într-o încăpere goală. Bărbatul de la perete se afla aici, dar poate că pentru paznic el nu conta ca prezenţă mai mult decât conta prezenţa lui pentru bărbat. Bărbatul era aici de zile în şir, lungi perioade din fiecare zi şi, în tot cazul, acum era înapoi la perete, în întuneric, neclintit.

A privit ochii actorului, aflaţi într-un tranzit lent prin orbitele osoase. Se imagina pe sine văzând cu ochii actorului? Sau poate ochii actorului păreau să-l caute pe el?

Ştia că o să stea până se va închide muzeul, două ore şi jumătate mai târziu, apoi o să se întoarcă în zori. Intraseră doi bărbaţi şi i-a urmărit cu privirea, cel mai în vârstă se folosea de un baston şi purta un costum în care părea să fi călătorit mult, cu părul lung şi alb împletit la ceafă, probabil profesor emerit, iar cel mai tânăr, cu cămaşă de zi, blugi şi bascheţi, asistentul profesorului, slăbuţ şi un pic agitat. Acum se îndepărtau de uşă, în întunericul parţial din zona peretelui alăturat. S-a mai uitat o clipă la ei, universitarii, adepţii filmului, ai teoriei filmului, ai sintaxei filmului, filmului şi mitului, ai dialecticii filmului, ai metafizicii filmului, în timp ce Janet Leigh începea să se dezbrace pentru duşul scăldat în sânge care urma.

Când un actor îşi mişca un muşchi, când ochii clipeau, era o revelaţie. Fiecare acţiune era descompusă în componente atât de distincte de întreg, încât privitorul se pomenea izolat de toate aşteptările.

Toată lumea se uita la ceva. El se uita la cei doi bărbaţi, ei se uitau la ecran. Anthony Perkins, prin gaura lui, se uita cum se dezbracă Janet Leigh.

La el nu se uita nimeni. Aceasta era lumea ideală, aşa cum ar fi proiectat-o el în mintea lui. Nu avea habar cum arăta în ochii celorlalţi. Nu era sigur cum arăta nici în propriii lui ochi. Arăta aşa cum îl vedea mama lui când se uita la el. Dar mama îi murise. Asta ridica o întrebare pentru studenţii avansaţi. Ce mai rămânea din el, pentru a fi văzut de alţii?

Pentru prima dată, nu-l deranja faptul că nu era singur. Aceşti doi bărbaţi aveau motive întemeiate să se afle aici, iar el se întreba dacă ei vedeau ceea ce vedea el. Şi chiar dacă vedeau, aveau să tragă concluzii diferite, să găsească referinţe dintr-o serie de filmografii şi discipline. Filmografie. Înainte, acest termen îl făcea să-şi tragă capul înapoi, ca pentru a crea o distanţă antiseptică între cuvânt şi el.

S-a gândit că poate ar vrea să cronometreze scena duşului. Apoi şi-a zis că acesta ar fi ultimul lucru pe care voia să îl facă. Ştia că era o scenă scurtă în filmul original, mai puţin de un minut, extraordinar de puţin, iar el urmărise aici scena prelungită, acum câteva zile, numai mişcare descompusă, fără suspans, groază sau ţipătul de cucuvea repetându-se spasmodic, alarmant. Inele de perdea, pe astea şi le amintea cel mai limpede, inelele de la perdeaua de duş, rotindu-se pe tijă atunci când e smulsă perdeaua, un moment care se pierde la viteză normală, patru inele răsucindu-se lent deasupra figurii prăbuşite a lui Janet Leigh, un poem răzleţ deasupra morţii cumplite, iar apoi apa însângerată, adunându-se în bulboane în jurul gurii de scurgere, minut după minut, şi în cele din urmă pierind într-un vârtej.

Era nerăbdător să vadă din nou. Voia să numere inelele de perdea, poate patru, posibil cinci, sau mai multe, sau mai puţine. Ştia că şi cei doi bărbaţi de la peretele alăturat vor privi absorbiţi. Simţea că împărtăşesc cu toţii ceva, noi trei de-aici, aşa simţea. Era genul acela de rară camaraderie generată de evenimentele aparte, chiar dacă ceilalţi nu ştiau că el se afla aici.

Aproape nimeni nu intra singur în încăpere. Veneau în grupuri, în loturi, târşâindu-şi picioarele, vânzolindu-se un moment în preajma uşii, apoi plecând. Unul sau doi se întorceau şi plecau, iar apoi şi ceilalţi, uitând ce văzuseră chiar în secundele în care se întorceau îndreptându-se către uşă. S-a gândit la ei ca la nişte pasionaţi de teatru. Filmul, şi-a zis, e ceva solitar.

Janet Leigh, în lunga perioadă în care nu ştie ce va urma. A privit-o în timp ce îşi dădea jos halatul. A înţeles pentru prima oară că alb-negru era singura cale pentru filmul ca idee, filmul în minte. Aproape că ştia şi de ce, dar nu tocmai. Bărbaţii care stăteau în preajmă ar şti de ce. Pentru acest film, în acest spaţiu întunecat şi rece, era absolut necesar, alb-negru, încă un element neutralizant, o cale prin care acţiunea devenea ceva apropiat vieţii elementare, adâncindu-se în starea de narcoză. Janet Leigh, în procesul detaliat de a nu şti ceea ce e pe cale să i se întâmple.

Apoi ei au plecat, pur şi simplu, se duceau spre uşă. Nu ştia cum să interpreteze asta. A luat-o personal. Uşa înaltă s-a crăpat, pentru bărbatul cu baston mai întâi, după aceea pentru asistentul său. Au ieşit. De ce, se plictiseau? Au trecut de paznic şi duşi au fost. Trebuiau să gândească în cuvinte. Asta era problema lor. Acţiunea se derula prea încet pentru ca vocabularul lor despre film să se poată ajusta. Nu-şi dădea seama dacă asta avea vreun sens. Ei nu puteau simţi bătaia de inimă a imaginilor proiectate la această viteză. Vocabularul lor despre film, credea el, nu se putea adapta la vergele de perdea, inele şi ochiuri. De ce, vreun avion de prins? Se credeau serioşi, dar nu erau. Şi, dacă nu eşti serios, nu ţi-e locul aici.

Apoi s-a gândit: Serioşi în legătură cu ce?

Cineva s-a deplasat într-un anumit punct din încăpere, aruncând o umbră pe ecran.

Experienţa implica un element de uitare. Voia să uite filmul original sau măcar să limiteze amintirea la o referinţă îndepărtată, neinvazivă. Avea în memorie şi această versiune, văzută şi revăzută toată săptămâna. Anthony Perkins în rolul lui Norman Bates, gâtul unui stârc, chipul unei păsări din profil.

Filmul îl făcea să se simtă ca o persoană care urmăreşte un film. Sensul acestui fapt îi scăpa. Simţea întruna chestii ale căror sensuri îi scăpau. Dar acesta nu era chiar un film, nu-i aşa, în sensul strict. Era o casetă video. Dar era şi un film. În sensul mai larg, urmărea un film, o peliculă, o imagine mai mult sau mai puţin mişcătoare.

Halatul ei, pus în sfârşit pe capacul închis al toaletei.

Cel mai tânăr voia să stea, s-a gândit, cu bascheţii lui jerpeliţi, dar a trebuit să-l urmeze pe acel teoretician tradiţional cu cosiţe împletite, altfel risca să-şi distrugă viitorul universitar.

Sau căderea pe scări, încă foarte departe, probabil ore întregi înainte ca detectivul particular, Arbogast, să se prăvălească cu spatele pe scări, cu faţa rău tăiată, cu ochii larg deschişi, fluturând din braţe, o scenă pe care şi-o amintea de mai devreme din acea săptămână, sau poate numai de ieri, imposibil de ţinut ordinea zilelor şi a vizionărilor. Arbogast. Numele era adânc sădit undeva în vreo nişă obscură din lobul stâng al creierului. Norman Bates şi detectivul Arbogast. Acestea erau numele pe care şi le amintea peste anii care trecuseră de când văzuse filmul original. Arbogast pe scări, căzând pe vecie.

Douăzeci şi patru de ore. Muzeul se închidea la cinci şi jumătate, în majoritatea zilelor. Îşi dorea să se producă o situaţie în care muzeul să fie închis, dar nu şi galeria. Voia să vadă filmul proiectat de la cap la coadă de-a lungul a douăzeci şi patru de ore consecutive. Nimănui să nu i se permită să intre, odată ce începe proiecţia.

Într-un fel, ceea ce privea era istorie, un film cunoscut oamenilor de pretutindeni. A cochetat cu ideea că galeria era ca un sit conservat, căsuţa sau mormântul cufundat în tăcere al unui poet mort, o capelă medievală. Iată-l, Motelul Bates. Dar oamenii nu văd asta. Ei văd mişcare fracturată, cadre de film aflate la graniţa vieţii încremenite. El înţelege ce văd ei. Văd o încăpere aflată în moarte cerebrală, cu artă înghesuită pe şase podele strălucitoare. Filmul original este ceea ce contează pentru ei, o experienţă comună bună de retrăit pe ecrane TV, acasă, cu vasele în chiuvetă.

Îşi simţea oboseala în picioare, ore şi zile de stat aşa, greutatea unui corp stând în picioare. Douăzeci şi patru de ore. Cine ar supravieţui, fizic şi altminteri? Oare ar fi capabil să iasă în stradă după o zi şi-o noapte de trăit neîncetat în acest plan temporal radical modificat? Stând în picioare în întuneric, privind un ecran. Privind acum la felul în care dansează apa în faţa chipului ei, în timp ce ea alunecă în josul peretelui de faianţă, întinzând mâna către perdeaua de duş, ca să se prindă şi să oprească mişcarea trupului ei către ultima răsuflare.

Un fel de tremur în cascada de apă curgând din para duşului, iluzia unei adieri sau legănări.

Oare ar ieşi în stradă uitând cine era şi unde locuia, după un şnur de douăzeci şi patru de ore? Sau chiar şi după atâtea ore câte erau acum, dacă s-ar extinde durata proiecţiei, iar el ar continua să vină, cinci, şase, şapte ore pe zi, săptămână după săptămână, oare ar mai fi în stare să trăiască în lume? Şi oare asta voia? Unde era ea, lumea?

A numărat şase inele. Inelele care se rotesc pe vergeaua perdelei atunci când o trage jos, căzând odată cu ea. Cuţitul, tăcerea, inelele rotindu-se.

E nevoie de o atenţie sporită ca să vezi ce se întâmplă chiar în faţa ta. E nevoie de trudă, de un efort cucernic, pentru a vedea ceea ce priveşti. Era fermecat de asta, de profunzimile la care se putea ajunge prin încetinirea mişcării, lucrurile de văzut, profunzimile lucrurilor atât de uşor de ratat în îngustul obicei al văzutului.

Oamenii, când şi când, aruncând umbre pe ecran.

A început să se gândească la relaţia unui lucru cu altul. Acest film avea aceeaşi relaţie cu filmul original pe care o avea şi filmul original cu experienţa reală, trăită. Era abaterea de la abatere. Filmul original era ficţiune, acesta era realitate.

Fără noimă, s-a gândit, dar poate că nu.

Ziua se scurgea în continuare, tot mai puţini oameni intrând, apoi aproape nici unul. Nu-şi dorea să fie nicăieri altundeva. Întunecat, lângă acest perete.

Felul în care încăperea pare să alunece pe şine, în spatele unui personaj. Personajul se mişcă, dar camera e cea care pare să se mişte. I se părea mult mai interesantă o scenă în care era doar un personaj de privit sau, şi mai bine, nici unul.

Scara goală, văzută de sus. Suspansul încearcă să-şi croiască drum, dar tăcerea şi nemişcarea îi supravieţuiesc.

Începea să înţeleagă, după tot acest timp, că stătuse aici aşteptând ceva. Ce anume? Era ceva ce conştiinţa lui nu putuse atinge, până acum. Aşteptase să sosească o femeie, o femeie singură, cineva cu care să poată vorbi, aici, la perete, în şoaptă, cu măsură, desigur, sau mai târziu, undeva, schimbând idei şi impresii, ce văzuseră şi ce părere aveau. Asta era? Credea că va intra o femeie care va rămâne şi va privi pentru o vreme, găsindu-şi un loc la perete, jumătate de oră, atât era de ajuns, jumătate de oră, atât era suficient, o persoană serioasă, vorbind încet, purtând o rochie de vară pastelată.

Dobitoc.

Părea real, ritmul era paradoxal de real, trupurile mişcându-se muzical, abia mişcându-se, dodecafonic, lucrurile abia petrecându-se, cauză şi efect atât de drastic separate, încât lui i se părea real, aşa cum spunem despre toate lucrurile din lumea fizică pe care nu le înţelegem că sunt reale.

Uşa s-a crăpat, s-a produs o vânzoleală, trafic moderat undeva în capătul îndepărtat al etajului, oameni urcând pe o scară rulantă, un vânzător trecând prin fantă carduri de credit, un vânzător aruncând obiecte în pungile largi şi elegante ale muzeului, lumină şi sunete, o nespusă monotonie, o sugestie a vieţii de dincolo, a lumii de dincolo, acel fapt straniu şi luminos care respiră şi mănâncă acolo, afară, lucrul acela care nu este film.