Ngũgĩ wa Thiong’o, Petals of Blood

Copyright © Ngũgĩ wa Thiong’o, 1977

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7060-4

ISBN PDF: 978-973-46-7061-1

ISBN print: 978-973-46-6877-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © MrLis/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NGŨGĨ WA THIONG’O s-a născut în Kamirithu, Kenya, în 1938. Studiile superioare şi le-a definitivat la Universitatea Makerere şi la Universitatea din Leeds. Primul său roman, Nu plînge, copile, a fost publicat în 1964, urmat în 1965 de Rîul care ne desparte (Polirom, 2014), Un bob de grîu în 1967 (Polirom, 2016) şi Petale de sînge în 1977. Diavol pe cruce, publicat în 1980, a fost gîndit şi scris în timp ce autorul său era în închisoare, în Kenya, unde fusese trimis fără să fie judecat, după punerea în scenă de către ţărani şi muncitori a piesei Mă însor cînd vreau eu, scrisă împreună cu Ngũgĩ wa Mĩriĩ. În 1986 apărea, în Kenya, romanul Matigari. 

Ngũgĩ wa Thiong’o a publicat, de asemenea, antologii de proză scurtă şi numeroase eseuri critice. În prezent este profesor la Universitatea din California, Irvine.

Pentru mama şi Nyambura

În memoria lui Njinju wa Thiong’o, care a murit la 4.06.1974

Sinuozităţi originale, înfricoşătoare! Fiecare puiet de mangrovă

Şerpeşte, cu rădăcinile-i obscene

Precum o mână cu şase degete,

Ascunde în strânsoarea-i broasca râioasă cu alge crescute pe spate,

Ciuperci otrăvitoare, puternicul fluturaş de ghimbir,

Petale de sânge,

Vulva împestriţată a orhideei-tigru;

Falus grotesc

Bântuindu-i pe călătorii de pe singurul său drum.

Derek Walcott, din „Mlaştina“

Partea I

Pe jos…

M-am uitat și iată că s-a arătat un cal alb. Cel ce stătea pe el avea un arc; i s-a dat o cunună și a pornit biruitor și ca să biruie…

Și s-a arătat un alt cal, un cal roșu. Cel ce stătea pe el a primit puterea să ia pacea de pe pământ, pentru ca oamenii să se înjunghie unii pe alţii, și i s-a dat o sabie mare.

[…] și iată că s-a arătat un cal negru. Cel ce stătea pe el avea în mână o cumpănă.

M-am uitat și iată că s-a arătat un cal gălbui. Cel ce stătea pe el se numea Moartea, și împreună cu el venea după el Locuința morților. Li s-a dat putere peste a patra parte a pământului, ca să ucidă cu sabia, cu foamete, cu molimă și cu fiarele pământului.

Apocalipsa¹

Oamenii repudiau duşmănia regilor…

Însă dulceaţa milei a născut amarul prăpăd,

şi monarhii înspăimântaţi s-au întors;

Fiecare vine cu mare pompă, cu alaiul său – călău,

popă, perceptor,

Soldat, avocat, aristocrat, temnicer şi lingău.

Walt Whitman

1. Noul Testament, Apocalipsa Sfântului Ioan Teologul, 6: 2, 4, 5, 8; Biblia sau Sfânta Scriptură a Vechiului și Noului Testament, traducere de Dumitru Cornilescu, 1924. Toate citatele urmează această ediție.

Capitolul 1

~1~

În duminica aia veniră după el. Tocmai se întorsese de la o noapte de veghe pe munte. Se odihnea în pat, cu Biblia deschisă la Apocalipsă, când îi bătură la uşă doi agenţi de poliţie, unul înalt, celălalt scund.

— Dumneata eşti domnu’ Munira? îl întrebă cel scund, care avea deasupra sprâncenei stângi o cicatrice în formă de stea.

— Predai la Şcoala Primară din Noul Ilmorog?

— Păi unde credeţi că sunteţi acum?

— Ah, da. Voiam doar să fim foarte siguri. La urma urmei, o crimă nu e irio sau ugali¹.

— Despre ce vorbiţi acolo?

— Eşti chemat la Secţia de Poliţie din Noul Ilmorog.

— În legătură cu ce?

— Crimă, desigur – crimă în Ilmorog.

Cel înalt, care până atunci nu vorbise, se grăbi să adauge:

— Nu e mare lucru, domnu’ Munira. Doar nişte întrebări de rutină.

— Nu-mi daţi explicaţii. Voi doar vă faceţi datoria pe lumea asta. Însă lăsaţi-mă să-mi pun haina pe mine.

Cei doi se uitară unul la altul, miraţi de calmul cu care primise vestea. Reveni la ei ţinând în mână Cartea Sfântă.

— Nu laşi niciodată Cartea din mână, domnu’ Munira, zise cel scund, impresionat şi un pic înfricoşat de puterea Cărţii.

— Trebuie să fim mereu gata să aruncăm sămânţa în aceste ultime zile dinaintea celei de-a doua veniri a Lui. Toate semnele – vrajbă, omoruri, războaie, sânge – sunt profeţite aici.

— De cât timp eşti dumneata în Ilmorog? întrebă cel înalt, ca să schimbe vorba de la această discuţie despre sfârşitul lumii şi a doua venire a lui Cristos. Se ducea cu regularitate la biserică şi nu voia să fie prins în tabăra greşită.

— Aţi început deja întrebările de rutină, ă?

— Nu, nu, asta nu e oficială, domnu’ Munira. E doar conversaţie. N-avem nimic împotriva dumitale.

— De doisprezece ani! le zise el.

— Doisprezece ani! repetară amândoi.

— Da, doisprezece ani în pustietatea asta.

— Păi, asta a fost… – dumneata trebuie că eşti aici de dinainte să se construiască Noul Ilmorog…

~2~

Abdulla stătea pe un scaun în faţa cocioabei lui din Ilmorog, într-o zonă denumită Noul Ierusalim. Îşi privi mâna stângă, bandajată. Nu fusese nevoit să aştepte mult la spital. În mod ciudat, după chinul din noaptea trecută, era calm. Însă tot nu putea să priceapă ce se petrecuse de fapt. Poate cu timpul, se gândi el – dar va fi oare capabil să explice vreodată această împlinire a ceea ce fusese doar o dorinţă, o intenţie? Cât de mult o transformase în realitate numai prin propria-i voinţă? Îşi înălţă capul şi văzu un agent de poliţie care se uita la el.

— Abdulla?

— Da.

— Sunt poliţist în exerciţiul funcţiunii. Eşti chemat la secţie.

— Acum?

— Da.

— O să dureze mult?

— Nu ştiu. Vor să dai o declaraţie şi să răspunzi la câteva întrebări.

— Bine. Lăsaţi-mă să pun scaunul ăsta înapoi în casă.

Dar la secţie l-au închis într-o celulă. Abdulla a protestat împotriva înşelătoriei. Un poliţai i-a tras o palmă peste faţă. Într-o zi, într-o zi, încercă el să zică, simţindu-se măcinat dintr-odată de vechea mânie şi de noua înverşunare aţâţate de cea mai recentă provocare.

~3~

Un agent de poliţie se duse la spitalul unde fusese internată Wanja.

— Mă tem că nu puteţi s-o vedeţi, zise doctorul. Nu e într-o stare în care să poată răspunde la întrebări. Încă delirează şi strigă întruna: „Foc… Foc… Sora lu’ mama… scumpa mea mătuşă… stingeţi focul, stingeţi focul!“ şi alte lucruri de felul ăsta.

— Înregistraţi-i cuvintele. Ar putea să ne ofere un indiciu în caz că –

— Nu, nu e într-o stare critică… doar stare de şoc şi halucinaţii. Peste zece zile…

~4~

Karega dormea dus. Venise târziu de la o şedinţă a conducerii Sindicatului Fabricilor de Bere Theng’eta din Ilmorog care ţinuse toată noaptea. Auzi un ciocănit la uşă. Sări din pat în pijamale. La uşă descoperi un grup de poliţişti bine înarmaţi. Un ofiţer în haine kaki făcu un pas înainte.

— Ce s-a întâmplat?

— Eşti chemat la secţia de poliţie.

— Pentru ce?

— Întrebări de rutină.

— Nu poate aştepta până mâine?

— Mă tem că nu.

— Daţi-mi voie să mă schimb…

Se duse să-şi schimbe hainele. Se întreba cum o să-i contacteze pe ceilalţi. Ascultase ştirile de la ora 6, aşa că ştia că greva fusese interzisă. Dar spera că în ciuda faptului că el avea să fie arestat, greva va continua.

Fu vârât într-un Land Rover care aştepta şi porniră.

Akinyi, care se pregătea să meargă la Biserica din Ilmorog pentru slujba de dimineaţă, se uită întâmplător spre casa lui. Întotdeauna făcea aşa, mecanic, şi îşi promisese în sinea ei să se lase de obiceiul ăsta. Ea văzu Land Roverul îndepărtându-se. Se duse grăbită la el acasă – nu fusese niciodată acolo – şi găsi uşa închisă cu lacătul.

În câteva ore, vestea se răspândise. Muncitorii, plini de năduf, mărşăluiră spre secţia de poliţie cerând eliberarea lui. Un ofiţer de poliţie veni afară şi le vorbi pe un ton surprinzător de conciliant.

— Vă rog să vă împrăştiaţi de bună voie. Karega se află aici pentru întrebări de rutină. Şi asta nu are legătură cu decizia voastră de azi-noapte de a recurge la grevă. E vorba de o crimă – crimă în Ilmorog.

— Crimă asupra muncitorilor! răspunse cineva.

— Crimă asupra mişcării muncitoreşti!

— Trăiască lupta muncitorilor!

— Vă rog să vă împrăştiaţi…, îi rugă disperat poliţistul.

— Împrăştie-te tu… desfiinţează tirania companiilor străine şi a mesagerilor lor locali!

— Jos conducerea străină păzită de piei-negre colonizate! Jos exploatarea muncii noastre!

Mulţimea devenea furioasă şi ameninţătoare. Ofiţerul le făcu semn aghiotanţilor săi. Aceştia chemară ajutoare, care veniră cu arme şi îi goniră pe muncitorii protestatari chiar spre centrul Ilmorogului. Vreo doi muncitori suferiră răni grave şi fură duşi la spital.

Muncitorii începeau să-şi dea seama de propria putere. În Ilmorog nu mai avusese loc niciodată o înfruntare atât de sfidătoare a autorităţii.

~5~

Un ziar, Cuvântul Zilnic², scoase o ediţie specială cu titlul mare: MZIGO, CHUI, KIMERIA UCIŞI.

Un bărbat despre care se credea că este agitator al sindicatului a fost reţinut după ce un industriaş şi doi pedagogi de frunte, bine-cunoscuţi ca directorii africani ai companiei faimoase în plan internaţional Fabricile de Bere şi Întreprinderile Theng’eta au fost arşi de vii noaptea trecută în Ilmorog, la numai câteva ore după luarea unei decizii rapide şi pragmatice de a nu creşte salariile.

Se crede că ei au fost ademeniţi într-o casă, unde au fost atacaţi de bătăuşi plătiţi.

Cei trei vor fi o pierdere de neînlocuit pentru Ilmorog. Ei au clădit Ilmorogul, transformându-l dintr-un sătuc din secolul al XIX-lea, care amintea de zilele lui Krapf şi Rebman³, într-un oraş industrial modern pe care până şi generaţiile născute după Gagarin şi Armstrong vor fi mândre să-l viziteze… etc…. etc…. Kimeria şi Chui erau importanţii părinţi fondatori ai OCK⁴… etc… etc…

1. Irio şi ugali sunt denumirile în limba swahili a două feluri de mâncare foarte comune din Kenya. Alăturare folosită aici pentru a arăta că o crimă nu e ceva obişnuit, aproximativ cu sensul expresiilor româneşti „nu e de ici, de colo“ sau „nu se întâlneşte pe toate drumurile“.

2. În original, Daily Mouthpiece.

3. Ludwig Krapf şi Johan Rebman, misionari germani stabiliţi în Kenya în 1844, respectiv 1849.

4. Organizaţia Culturală Kamwene (în original, KCO – Kamwene Cultural Organization).

Capitolul 2

~1~

Însă toate astea se întâmplau la doisprezece ani după ce Godfrey Munira, cu un nor subţire de praf în urma lui, merse pentru prima oară pe un cal de metal prin Ilmorog până la uşa unei case cu două camere, acoperite cu muşchi, în ceea ce fusese cândva curtea şcolii. Se dădu jos şi stătu nemişcat, cu mâna dreaptă în şold, cu stânga ţinându-şi calul, cu ochii lui injectaţi pe margini privind lichenii cenuşii, uscaţi, de pe un zid odinioară alb-gălbui. Apoi, fără grabă, sprijini calul de metal de zid şi, aplecându-se, îşi desfăcu partea de jos a pantalonilor, pe care îi prinsese ca să nu fluture, îi netezi lovindu-i uşor cu palma – un gest simbolic, de vreme ce praful i se lipea cu încăpăţânare de pantaloni şi de pantofi – după care se dădu câţiva paşi înapoi ca să se uite din nou la uşă, la zidurile ce se dărâmau şi la acoperişul din tablă roasă de soare. Se repezi cu paşi mari, hotărâţi, până la intrare şi încercă clanţa, împingându-se în acelaşi timp cu umărul drept în tăblia uşii. Îşi făcu loc cu zgomot şi intră într-o încăpere plină de păianjeni morţi şi de aripi de muşte prinse în plasele acestora pe toţi pereţii, până sus la acoperiş.

A mai venit încă unul în sat, se răspândi vestea în Ilmorog. Copiii îl urmăreau, spionau eforturile lui frenetice de a aranja locul tunzând iarba şi îndepărtând buruienile şi raportau totul celor în vârstă, femei şi bărbaţi. Avea să se ducă învârtindu-se, ziseră bătrânii, căci oare nu mai fuseseră şi alţii înaintea lui? Cine-ar vrea să se stabilească în pustietatea asta, în afară de cei fără membre – diavolul să-l înghită pe Abdulla – şi de cei cu vintrele îmbătrânite – Domnul s-o binecuvânteze pe bătrâna Nyakinyua.

Şcoala în sine era o baracă având patru încăperi, cu pereţi din chirpici, stricaţi, cu un acoperiş subţire, ciuruit de găuri, şi cu şi mai multe pânze de păianjeni şi aripi şi capete de muşte moarte. Era de mirare că profesorii o luau la fugă de cum o vedeau? Elevii erau în majoritate băieţi de păstori, care adesea nu terminau un semestru, ci îşi urmau taţii în căutare de păşuni noi şi de apă pentru vitele lor.

Însă Munira rămase, şi după o lună şopteam cu toţii: era niţel ţicnit, şi nu chiar atât de bătrân? Era un purtător al răului? Mai ales când începu să ţină cursuri sub tufa de acacia de lângă locul despre care se zvonea că ar fi mormântul legendarului Ndemi, al cărui spirit veghease cândva asupra ţinutului Ilmorog, înainte să vină imperialismul şi să schimbe rânduiala lucrurilor. Îl batjocoreşte pe Ndemi, zise Mwathi wa Mugo, care prezicea atât pentru culmile munţilor, cât şi pentru şesuri, şi care prescrise un opritor. Noaptea, la adăpostul întunericului, bătrâna făcu un morman de căcat între clădirea şcolii şi tufa de acacia. Dimineaţă, copiii găsiră un morman de căcat nu prea uscat. Alergară înapoi la părinţii lor şi le spuseră o poveste ciudată despre noul profesor. Timp de vreo săptămână, Munira a gonit pe calul său de metal de-a lungul dealurilor şi şesurilor în urmărirea elevilor care dispăreau. L-a prins din urmă pe unul. S-a dat jos de pe cal, lăsându-l să cadă la pământ, şi a alergat după elev.

— Cum te cheamă? întrebă el, ţinându-l de umăr.

— Muriuki.

— Al cui?

— Al lui Wambui.

— Asta-i maică-ta?

— Da.

— Şi taică-tău?

— Lucrează foarte departe.

— Ia spune-mi, de ce nu-ţi place şcoala?

Băiatul desena semne pe pământ cu degetul mare de la piciorul drept, cu capul lăsat într-o parte, reţinându-şi cu greu râsul.

— Nu ştiu, nu ştiu, zise el, prefăcându-se că e pe cale să plângă.

Munira îl lăsă să plece după ce obţinu promisiunea că Muriuki o să se întoarcă, ba chiar o să-i aducă şi pe alţii. Astfel că elevii reveniră, precauţi: încă îl mai considerau un pic ciudat, iar de astă dată nu se mai aventurară în afara zidurilor.

Ea îl aşteptă pe Munira lângă gardul viu de mutunu¹ al şcolii. El coborî de pe calul de metal. Se dădu deoparte, gândindu-se că ea voia doar să treacă. Însă ea rămase în mijlocul cărării înguste, sprijinindu-se într-un băţ cu crăci.

— Acolo de unde vii… Sunt drumuri asfaltate?

— Da.

— Şi lumină care vine din nişte fire, pe copaci uscaţi, ca să facă din noapte zi?

— Da.

— Femei pe tocuri?

— Da.

— Păr dat cu pomadă, miros de piei de capră pârlite?

— Da.

El se uită la chipul ei încruntat, la strălucirea din ochii ei. Propriii lui ochi rătăciră pe lângă ea, spre şcoala goală, căci era trecut de 4, şi se gândi: ce voia?

— Sunt frumoase şi înţelepte, după gusturile omului alb, nu-i aşa?

— Da, aşa sunt; prea înţelepte, uneori.

— Femeile şi bărbaţii noştri tineri ne-au părăsit, atraşi de chemarea metalului sclipitor. Ei pleacă, iar tinerele noastre se întorc doar când şi când pentru a-şi lăsa pruncii nou-născuţi cu bunicile deja îmbătrânite de cât au râcâit la pământul ăsta după o fărâmă de viaţă. Ele zic: acolo, la oraş, e loc numai pentru unul… angajatorii noştri nu vor bebeluşi prin camerele micuţe din curţile micuţe. Ai auzit de aşa ceva? De copii nedoriţi? La fel şi bărbaţii tineri. Unii pleacă şi nu se mai întorc niciodată. Alţii vin uneori să-şi vadă nevestele pe care le-au lăsat în urmă, le lasă grele şi pleacă iute, de parcă ar fi alungaţi din Ilmorog de Uhere² sau Mutung’u³. Cum să-i numim? Noua generaţie a lui Uhere şi Mutung’u, căci nu astea au fost bolile de piele care odinioară, în vremurile de demult, ne-au slăbit poporul în faţa invaziei lui mzungu⁴? Spune-mi: ce te aduce, atunci, într-o casă părăsită? Uită-te la Abdulla. A venit de acolo şi ce ne-a adus? Un măgar. Închipuie-ţi, un măgar! Ce ai venit să iei, de fapt, din satul nostru? Copiii care au mai rămas?

El cugetă câteva clipe. Culese un fruct de mutunu galben şi copt şi îl zdrobi între degete: nu există un colţ sigur în care să te ascunzi şi să faci o treabă, să arunci o sămânţă ale cărei fructe se văd? Mirosul de fermentaţie al fructelor de mutunu care putrezeau îl izbi. I se făcu greaţă dintr-odată, Doamne, izbăveşte-ne de trecutul nostru, şi bâjbâi iute prin buzunare după o batistă, ca să-şi acopere strănutul. Fu prea târziu. Un pic de mucus zbură pe faţa încruntată a femeii. Ea ţipă auuu-u, Nduri ici mutiuke muone⁵ şi fugi speriată. El îşi întoarse faţa pentru a-şi înăbuşi un alt strănut. Când se uită peste o clipă spre cărare, nu mai văzu nici urmă de femeie în spatele tufişului de mutunu, nici altundeva. Dispăruse.

Straniu, misterios, îşi zise el, şoptind. Urcă pe calul lui de metal şi pedală încet spre prăvălia lui Abdulla.

Abdulla era şi el un nou-venit în Ilmorog. El şi micuţul Joseph cel slăbănog veniseră în mijlocul nostru într-o căruţă trasă de un măgar, încărcată cu o mulţime de sufuria⁶ şi farfurii şi de pături de proastă calitate strâns împachetate în saci din sisal⁷ rupţi şi în cearşafuri murdare înnodate pe post de sacoşe improvizate. Avea să fie un an memorabil, exclamase Njogu sarcastic la vederea ciudatului trio şi ascultându-le cererea încă şi mai ciudată: cum putea chiar cineva din locul ăsta părăsit şi numai să se gândească la salvarea prăvăliei cu pereţi de chirpici care aparţinuse cândva lui Dharamashah din legendele Ilmorogului? Poţi lua fantoma… amintirile, blestemele şi tot…, spusese bătrânul Njogu, arătând spre clădire, ale cărei acoperiş şi ziduri stăteau într-o rână şi păreau imposibil de distins de buruienile uscate şi pământul roşu. Obişnuiam să ne înghesuim în mica lui prăvălie şi să ne uităm curioşi la piciorul lui retezat şi la faţa lui necăjită şi să-i ascultăm şirul de blesteme adresate lui Joseph. În curând, aveam să ne bucurăm că găsiserăm un loc de unde puteam lua sare şi piper. Însă eram cam alarmaţi de măgarul lui, fiindcă mânca prea multă iarbă şi bea prea multă apă. Într-o lună, Abdulla adăugase servirea de la crâşmă la aprovizionarea cu Jogoo Unga⁸, piper şi sare. Vinerea sau sâmbăta, păstorii de pe şesurile din Ilmorog luau cu asalt magazinul şi beau, stăteau de vorbă şi cântau despre vacile şi caprele lor. Câştigau mulţi bani din vânzarea ocazională de capre la târgul din Ruwa-ini şi nu aveau pe ce altceva să-i dea, ţinându-i ascunşi sub hainele roşii în cutiuţe de conservă atârnate cu sfoară la gât. După aceea, dispăreau cu zilele sau săptămânile înainte de a veni din nou la Abdulla.

Munira intră pe uşa din spate şi se aşeză pe marginea unei bănci care scârţâia. Ciudat, mormăi el iar, amintindu-şi întâlnirea cu bătrâna pe când aştepta ca Joseph să-i aducă o bere Tusker⁹. Nici nu apucă bine să bea din bere, că la masă i se alăturară trei bărbaţi în vârstă, dar în putere. Muturi, Njuguna şi Ruoro erau ţărani înstăriţi şi în această calitate erau athamaki, înţelepţii comunităţii de agricultori. Soluţionau nu numai conflictele dintre diverse familii, dar şi pe cele dintre această comunitate şi cea a păstorilor de la şes. Pentru conflictele şi problemele mai grave se duceau la Mwathi wa Mugo, femeia care descoperea unde era apă cu ajutorul unei vergele magice. Ei îl salutară pe Munira şi începură să discute despre vreme.

— Acolo de unde vii… E la fel de uscat ca pe-aici?

— Este… păi… este întotdeauna foarte cald în ianuarie.

— E acelaşi anotimp, desigur – anotimpul githemithu.

— Aşa se numeşte?

— Copiii ăştia… Aveţi prea mult din maneno maneno¹⁰ ale Străinului. Aţi avut recoltă bună de gathano acolo la voi? Aici a fost slabă şi nu ştim dacă boabele de porumb şi fasole ne vor ajunge până la sfârşitul ploilor njahi¹¹. Asta dacă vor veni ploile…

— Eu nu sunt tocmai agricultor, se grăbi Munira să explice, nedumerindu-l toată această vorbărie despre njahi, githemithu, gathano şi mvere¹².

— Ştim, ştim… mâinile unui Msomi¹³ sunt ele însele o carte. Nu-i văd eu pe orăşenii ăia când vin în vizită? Mâini neatinse de pământ, de parcă poartă ngome¹⁴.

Ambiţia lui Njuguna fusese mereu ca într-o bună zi să poarte ngome la încheieturile degetelor, ca semn că a spus kwaheri¹⁵ murdăririi pe mâini. Atunci avea să fie ca unii dintre şefii de mbari¹⁶ din tinereţea sa. Unele dintre dinastiile faimoase avuseseră atât de multă bogăţie în vaci şi capre, încât luau ahois şi linge-blide să muncească pentru ei. Ahois şi ndungatas¹⁷ sperau, desigur, să primească o capră drept simbrie şi să pornească pe cont propriu pe pământurile comunale virgine sau pe câmpuri nerevendicate. Alţi capi ai marilor dinastii şi clanuri şi mbari avuseseră destule neveste şi fii să facă munca sau destule fiice să aducă şi mai multă bogăţie în familie. Însă o asemenea prosperitate îl ocolise mereu pe Njuguna. Pământul părea să nu producă mult, şi acum nu mai exista nici un pământ virgin în care să fugi, cum era pe vremea aia de dinaintea colonialismului. Fiii săi plecaseră la ferme europene sau în marile oraşe. Fiice nu avea – şi la ce foloseau ele în prezent? La urma urmei, bătrânul Njogu avea mai multe şi îi aduseseră numai întristare în loc de capre. Aşa că Njuguna, la fel ca ceilalţi ţărani din toate colibele presărate în ţinutul Ilmorog, trebuia să se mulţumească doar cu un mic lot de pământ, unelte proaste şi munca familiei sale mici. Dar continua să spere.

— N-am avut parte de destule ploi în anotimpul mvere trecut, explica Muturi. Acum ne uităm la soare, la vânt, la păsările thungururi din văzduh şi ne temem că s-ar putea să nu plouă. Bineînţeles că urmează să fie lună nouă de două ori până la ploile njahi… dar păsările astea… ne temem.

Pe Munira nu-l interesa agricultura. Iar discuţia asta despre posibile secete şi ploi îi era cunoscută din copilărie. Agricultorii vorbeau mereu de ameninţarea secetei de parcă, dacă dădeau glas temerilor lor, ar fi alungat asemenea calamităţi.

— Sunt sigur c-o să plouă, zise el, doar ca să-i asigure că îl interesa discuţia. Încercă să schimbe subiectul, şi Abdulla fu cel care îi veni în ajutor.

— Crezi că poţi să te descurci singur cu şcoala? întrebă Abdulla.

— Sper că atunci când vor începe clasele Standard I şi II¹⁸ să pot face rost de mai mulţi profesori.

— Cum adică Standard I şi II?

— Păi Standard II numai dimineaţa. Standard I după-amiaza, zise el.

— Trebuie să fii foarte dedicat, zise Abdulla, şi Munira nu ştiu dacă i-o spusese cu sarcasm sau era un compliment. Însă încercă să răspundă sincer: Unii dintre noi, cei care am avut parte de educaţie… am avut tendinţa să lăsăm lupta pentru Uhuru¹⁹ oamenilor obişnuiţi. Am stat în afara… cântecului, aş spune. Dar acum, odată cu independenţa, avem ocazia să oferim ceva înapoi… să arătăm că nu… nu întotdeauna am ales să stăm deoparte… De aia… ei bine… am ales transferul în acest… în Ilmorog.

— Nu sunt sigur că unii n-au început deja să se îngrijească numai de burţile lor, zise Abdulla, şi tonul îl făcu din nou pe Munira să se simtă uşor stânjenit. Părea că Abdulla e deja bănuitor faţă de… ei bine, de poziţia şi fervoarea lui cam misionare, sau de parcă se opunea acesteia.

— Nu pot vorbi pentru toată lumea, dar pare să existe încă entuziasm şi o credinţă că toţi putem să facem ceva pentru a ne face reală independenţa…, zise el.

— Uite aşa se vorbeşte, zise Muturi drept compliment. Astea vorbe frumoase.

Munira profită de această ocazie pentru a vorbi mai pe larg despre perspectivele de viitor ale şcolii şi îi rugă să coopereze. Kamuingi koyaga ndiri²⁰, zise el, necrezând asta, dar băgând de seamă că erau impresionaţi de astfel de vorbe. Mai târziu, după asfinţit, cei trei ţărani se duseră clătinându-se pe la casele lor, dar nu înainte de a-i relata lui Nyakinyua ce aflaseră. Se sprijineau un pic prea tare pe bastoanele lor, aveau ochii niţel cam roşii, glasurile un pic cam neclare: e de treabă, le ziseră ei celorlalţi care se adunaseră în coliba lui Nyakinyua; e de treabă, ziseră ei, şi se uitară unul la altul cu ochi atotştiutori.

El deveni unul de-al nostru. Copiii cântau a e i o u ĩ ŭ cu voce tare. Cântau, de asemenea, Kamau wa Njoroge ena ndutu kuguru²¹ şi se gândeau la propriii purici de nisip ce le mâncau degetele de la picioare şi şi le scărpinau frecându-le zdravăn de podea. Unii fugeau de la şcoală pentru a le fluiera vitelor melodia păstorului adevărat sau pur şi simplu pentru a urca şi a coborî în copacii miariki de pe câmpurile întinse. Alţii continuară să bălmăjească încă vreo săptămână şi apoi o luară din nou pe calea păstoritului. Dar suntem în anii 1960, nu în anii 1860, reflectă Munira, dezamăgit.

Alergă din nou pe culme, îi prinse pe câţiva şi le ceru să le spună celorlalţi că programase o Adunare a Şcolii. Doar cinci elevi îşi făcură apariţia. Li se adresă de pe platforma înălţată din pământ:

— Ascultaţi, participând la această întrunire, aţi dat dovadă de mai mult decât sârguinţă, ba chiar inteligenţă. Prin urmare, sunteţi promovaţi în clasa de engleză începători. Însă va trebui să aveţi un profesor care poate şi vrea să suporte toată această ostilitate şi indiferenţă a unui popor care se opune iluminării şi progresului.

Îşi încheie prima Adunare a Şcolii jurând în tăcere să nu se mai întoarcă niciodată în acest loc uitat de Dumnezeu. Prima sa încercare conştientă de a ţine pasul cu cântecul părea să se fi sfârşit cu încă un eşec şi o înfrângere.

Pinteni, şa de metal, scara şeii, călăreţ într-un nor de praf. Munira era conştient de numeroşii ochi care râdeau de eşecul lui pe după gardurile vii. Nyakinyua, femeia bătrână, veni pe cărarea prăfuită şi strigă în urma lui când era pe cale să plece. Mai încolo, pe câmpuri, femeile cântau zeflemitor pe o melodie de gitiro²² despre un alt călăreţ de demult, când Ilmorogul era cu adevărat Ilmorog, şi ziceau în cor: Fii ai lui Munoru vedem; unde e acum neamul lui Ndemi?

Nu-i păsa. Îl luaseră drept fraier timp de o lună. Şi nici chiar Abdulla, a cărui prăvălie şi crâşmă deveniseră un refugiu zilnic, nu voia să ajute.

— Sunt niţel bănuitori faţă de străini şi de lucruri necunoscute. La început, nu le-a plăcut măgarul meu. Nici acum nu le place. Şi de ce? Din cauza ierbii. Închipuie-ţi.

Se răsuci apoi pentru a vărsa un potop de înjurături asupra lui Joseph, după care continuă, aplecându-se spre Munira şi vorbindu-i pe un ton conspirativ:

— Mwalimu²³, e adevărat că bătrâna s-a căcat cât un munte în curtea şcolii tale? O faptă fără nume. Ha! Ha! Joseph Gatutu Gaka, mai adu-i o bere lui mwalimu. Dar chiar e adevărat?

Şi ologul râdea de stânjeneala lui Munira. Râsul, alte amintiri şi acum drumul spre Ruwa-ini, capitala Districtului Chiri, nu îmbunătăţiră dispoziţia lui Munira. Drumul era la fel de înşelător ca babele, plozii şi ologii ăia, se gândi el, trecând cu bicicleta prin brazde, hârtoape şi şanţuri.

Drumul fusese cândva o cale ferată care lega Ilmorog de Ruwa-ini. Pe ea se transportau lemn, cărbune şi coajă de copac24 din pădurile din Ilmorog pentru a alimenta maşinăriile şi oamenii la Ruwa-ini. Fusese înghiţită de păduri şi, după ce îşi îndepliniseră misiunea, cele două şine ale ei au fost scoase, iar pământul a devenit un drum – un fel de drum – care acum nu mai oferea nici o dovadă a fostei sale glorii exploatatoare.

Zâmbi când ajunse la ultima parte a drumului, pavată cu bitum, ce şerpuia printre fermele de cafea deţinute odinioară de albi. Nici măcar aici nu era loc de răgaz. Continuă să se avânte prin tufişuri pentru a evita camioanele care veneau, ai căror şoferi doar râdeau şi făceau semne obscene: fie ca bicicleta să sugă la ugerul camionului.

Se zăriră clădirile din Ruwa-ini şi îi trecu brusc prin minte că încă nu s-a gândit la o alternativă. Îşi amintea de ce alesese mai înainte cu atâta uşurinţă Ilmorogul şi toate sunetele de furie din interiorul său fură înlocuite de teama de a merge să lucreze în Limuru, pe fundalul umbrei succesului tatălui său comparat cu propriu-i eşec, şi astfel recunoscându-şi eşecul.

Gândul îl făcu să se oprească. Se dădu jos de pe bicicletă. Se sprijini de ea şi privi scena peste gardul viu. Întinzându-se cale de vreo doi kilometri în afara localităţii Ruwaini, exista un teren de golf cu pajişte verde, atent tunsă. Trei africani râdeau de al patrulea, un burtos care lovea întruna cu crosa fără să nimerească mingea. Băieţii de mingi, în haine rupte, stăteau la o distanţă respectuoasă, cocoşaţi de greutatea genţilor cu crose şi mingi albe. Aah, lumea asta… Munira se smulse din toropeală şi intră repede cu bicicleta în Ruwa-ini.

Biroul lui Mzigo era un loc curat ca lacrima, cu o tăviţă pentru corespondenţa primită, o tăviţă pentru corespondenţa care urma să fie trimisă şi una pentru corespondenţă diversă, plus numeroase pixuri şi creioane lângă fiecare dintre cele trei călimări imense. Pe perete era o hartă a Districtului Chiri, cu poziţionarea diverselor şcoli marcată cu piuneze.

— Cum merge şcoala dumitale? întrebă Mzigo şi, legănându-se foarte uşor pe scaunul rotativ, se uită la harta împestriţată de piuneze.

— M-aţi trimis la o şcoală pustie. Nu sunt profesori.

— Credeam că voiai un loc liniştit… Un loc care să fie o provocare…

— Nici măcar elevi nu sunt.

— Sincer, nu ştiu ce e în neregulă cu şcoala aia. Nici un profesor nu vrea să rămână acolo. Un an, doi şi apoi pleacă. Dacă ai găsi un profesor, chiar şi necalificat, îl vom angaja cu certitudine.

— Dar…

— Trec cât de curând pe-acolo. Aveţi drumuri bune? Ştii afurisitele astea de maşini – o adevărată pacoste, adevărata povară a omului negru – crede-mă, domnule… ăăă… ăăă… Munira… O bicicletă este o bătaie de cap mult mai mică.

Se uită la Munira, cu buzele desfăcute într-un zâmbet ironic, ca pentru a zice: Ar fi trebuit să ştii – să încerci să fugi… dar pe urmă, se gândi Munira, cum ar fi putut Mzigo să ştie? Brusc, aducându-şi aminte de camioane şi de şoferii de matatu25 care-l siliseră să iasă de pe drum în tufişuri, văzu o mare isteţime în complimentul condescendent al lui Mzigo adus bicicletelor. Furia sa lăuntrică făcu loc râsului. Râse până-l durură coastele şi se simţi mai bine, mai uşor pe dinăuntru.

— Nu mă crezi, hm? întreba Mzigo.

Munira se gândea acum la Abdulla, şchiopul, la Nyakinyua, femeia bătrână, la copiii care preferau să pască vitele şi să se caţere în arbori miariki în loc să vină la şcoală. Compară atitudinea lor directă cu morga lui infatuată; aerul lor de curiozitate cu teama dindărătul chipurilor care şedeau în colţurile banchetei din spate ale Mercedes-urilor Benz elegante, în spatele zidurilor reşedinţelor şi cluburilor private destinate cândva doar europenilor; sinceritatea lor, cu burdihanele pline de răutate şi viclenie, care păşeau pe traseul unui teren de golf punând la cale afaceri şi, aducându-şi aminte vorbele lui Abdulla, se simţi binevoitor faţă de Ilmorog.

Poate că nu-i înţelesese pe Nyakiryua, Abdulla, Njogu, Njuguna, Ruoro şi toţi ceilalţi, cugetă el acum. Nu suflă o vorbă despre demisie sau cerere de transfer. Luă cretă, culegeri de exerciţii şi nişte hârtie de scris.

— Domnule Mzigo, vorbiţi serios… aţi vorbit serios adineaori? Că aş putea să recrutez ca ajutoare cadre necalificate?

— Da, domnule Munira, cu condiţia ca dumneata să-i aduci la mine pentru numirea oficială. Vreau să văd şcoala aia dezvoltându-se. Mi-ar plăcea să văd toate clasele în funcţiune.

Rămase peste noapte la casa Furaha din Ruwa-ini. A doua zi, traversă până în Districtul Kiambu. Voia să petreacă o zi-două acasă la el, în Limuru, înainte de a se întoarce la Ilmorog.

Până acum, îşi trăise practic întreaga viaţă la Limuru. După ce a plecat de la Siriana în 1946, predase în multe şcoli de pe lângă Limuru: Rironi, Kamandura, Tiekunu, Gatharaini şi, în ultimii vreo şase ani, la Manguo. Prin urmare, îşi simţi inima bătând mai repede din cauza revenirii într-un loc din trecutul său. Însă îl mâhnea că încă depindea de tatăl lui pentru un loc în care să-şi întemeieze un cămin. Se gândise mereu să pornească pe cont propriu, dar rămăsese gravitând în jurul proprietăţii tatălui său, fără să facă, totuşi, pe deplin parte din ea. Asta spre deosebire de fraţii săi, care se bucurau de mai mult succes. Cel de după el fusese chiar în Anglia şi se întorsese acasă la o carieră de succes în domeniul bancar. Celălalt tocmai terminase Makerere²⁶ şi era specialist în relaţii publice pentru o companie petrolieră. Un altul era la Makerere, student la medicină. Primele două surori îşi terminaseră cu succes liceul: una era în Anglia, pregătindu-se să devină asistentă medicală, cealaltă era la Goddard College din Vermont, Virginia, SUA, pentru a-şi obţine o diplomă de licenţă în Administrarea Afacerilor. Una dintre ele, Mukami, murise de curând şi el se simţea încă profund întristat de această amintire, fiindcă, deşi era mult mai mică decât el, simţise totuşi că ea era cumva de partea lui şi nu se uita la el ca la un ratat. Era plină de viaţă, un spirit rebel: Mukami luase bătaie de vreo două ori pentru că se înhăitase cu copiii celor stabiliţi ilegal pe pământurile lor, mergând cu ei la furat de prune şi pere din ferma pomicolă a tatălui lor. Adesea, chiar şi după ce intrase la Liceul Kenya, se alătura, atunci când venea acasă în vreo învoire, grupului de muncitori şi ajuta la culesul florilor de piretru²⁷. Mama ei o mustra spunându-i: „Sunt plătiţi ca să muncească!“. Sinuciderea ei – sărise de pe o stâncă din cariera de piatră, cu vedere spre Mlaştinile Marguo – trebuie să fi fost modul ei de a spune un „Nu“ hotărât unei lumi greu de îndurat.

Tatăl lui, Ezekieli, înalt, sever în răceala lui austeră, era un moşier bogat şi un bătrân respectat în ierarhia Bisericii Prezbiteriene. Era înalt şi zgârcit în sfinţenia sa ascetică. Despre copii credea că ar trebui să fie crescuţi cu boabe de porumb fierte printre care puteai să amesteci şi câteva boabe de fasole şi cu ceai neîndulcit, cu doar câteva picături de lapte în el, însă toate încununate de cuvintele Domnului şi de rugăciuni. În ciuda porţiilor mici, avea deosebit de mult succes în a atrage forţă de muncă credincioasă la ferma sa. Doi dintre muncitori rămăseseră în slujba tatălui său de când reuşea Munira să-şi aducă aminte – şi încă purtau acelaşi tip de pantaloni peticiţi şi nginyira²⁸ pe post de încălţări. Când şi când de-a lungul anilor, el angajase multe ajutoare – unii de departe, chiar şi din Gaki, Metumi, Gussiland – ca să-l ajute la cultivarea câmpurilor, la culesul florilor de piretru pe tot parcursul anului şi la uscarea acestora, precum şi la culesul prunelor roşii, coapte, în decembrie, la depozitarea acestora în lădiţe şi transportarea lor în prăvăliile indiene pentru vânzare. Aproape toţi aveau un lucru în comun: supunerea în faţa lui Dumnezeu. Îi ziceau fratele Ezekieli, fratele nostru întru Hristos, şi se strângeau în curtea casei după lucru pentru rugăciuni şi slujba de mulţumire. Erau, desigur, şi unii mânaţi de diavol care cereau salarii mai mari şi provocau necazuri la fermă, şi aceştia erau concediaţi. Unul dintre ei încercă să-i organizeze pe muncitori într-o filială a Sindicatului Muncitorilor de pe Plantaţii, care îşi desfăşura activitatea în fermele europene. El susţinea că nu exista nici o diferenţă între angajatorii africani şi cei europeni. Şi a fost imediat concediat. Ba chiar a fost mustrat în slujba de la biserică. A fost dat drept exemplu al „recentelor greutăţi şi ispitiri ale fratelui Ezekieli“. Însă Munira, chiar şi copil fiind, sesiza iute că, departe de casa tatălui său, în locuinţele lor de la fermă, muncitorii, chiar pe când îl slăveau pe Dumnezeu, erau mai puţin pretenţioşi, erau mai liberi şi păreau să-l slăvească şi să-l cânte pe Dumnezeu cu mai multă convingere şi mai multă sfinţenie. Se simţea un pic uluit de convingerea lor totală şi de credinţa lor într-un rai care avea să vină întocmai cum li se prorocise. La una dintre aceste întruniri ale lor, pe când Munira venise în vacanţă de la Siriana, simţise un uşor tremur al inimii şi al conştiinţei din cauza păcatului ticălos pe care îl comisese anterior, primul lui păcat, cu Amina, o femeie stricată, la Kamiritho. Simţise nevoia să se mărturisească, să fie curăţat de către Domnul, dar, cumva, când fu pe punctul de a o spune, simţi că ei nu-i vor crede mărturisirea – şi, oricum, cum şi-ar fi găsit cuvintele? În loc să mărturisească, se duse acasă, convins că în sinea lui renunţase la Dumnezeu, şi decise să facă ceva în legătură cu păcatele sale. Fură o cutie cu chibrituri, strânse un pic de iarbă şi de bălegar de vacă uscat şi construi o imitaţie a casei Aminei din Kamiritho unde păcătuise împotriva lui Dumnezeu şi îi dădu foc. Privi flăcările şi se simţi cu adevărat purificat de foc. Se duse la culcare simţindu-se în largul său şi liniştit la gândul că era acceptat de Domnul. Shalom²⁹. Însă bălegarul menţinuse focul şi, noaptea, vântul îl înteţi transformându-l în flăcări care ar fi înghiţit tot şopronul, de n-ar fi fost descoperit la timp. Dimineaţă, auzi vorbindu-se despre asta – zicându-se că poate nişte vecini invidioşi dăduseră foc – şi hotărî să păstreze tăcerea. Însă se simţea ca şi cum tatăl lui ştia, iar acest gând îi sporise sentimentul de vinovăţie.

Munira ţinu pentru totdeauna minte o femeie: deşi nu mergea niciodată la biserică, ieşea în evidenţă ca fiind mai sfântă decât toţi ceilalţi şi mai sinceră prin splendida sa retragere şi izolare în coliba ei înconjurată de cinci chiparoşi. Coliba se afla exact la jumătatea drumului dintre casa lor cea mare şi locuinţele celorlalţi muncitori. Bătrâna Mariamu avea un fiu care fusese tovarăşul de joacă al lui Munira înainte să plece la Siriana. Şi chiar şi după ce Munira se întorsese de la Siriana, au păstrat o oarecare tovărăşie – nu prea apropiată –, dar de ajuns ca Munira să fie foarte şocat când, prin 1953, auzise că fiul lui Mariamu a fost prins transportând arme pentru Mau Mau³⁰ şi că ulterior a fost spânzurat. Însă principalul motiv pentru care şi-o aducea aminte era că ea protesta împotriva salariului mic sau a neplăţii acestuia la timp, pe când ceilalţi muncitori se încredeau în cuvântul tatălui lui şi în bunăvoinţa acestuia. Era respectuoasă faţă de Ezekieli, dar niciodată temătoare. Cu toate acestea, el nu o mustra niciodată şi nu a concediat-o. Auzise cândva numele ei pomenit în legătură cu urechea dreaptă lipsă a tatălui său – fusese tăiată de luptătorii de gherilă Mau Mau –, iar mai de curând în legătură cu sinuciderea lui Mukami. Însă el nu a uitat niciodată escapadele din copilărie la ceai şi cartofi copţi pe jar în coliba lui Mariamu.

Acum, Munira stătu o vreme lângă chiparoşii unde se afla coliba ei înainte ca femeia, împreună cu ceilalţi, să fie mutată în noul sat de concentrare din Kamaritho. Ce se întâmplase cu ea? Îl surprindea cum, în izolarea lui autoimpusă, căutând să se vindece după eşecul la Siriana, pierduse legătura cu viaţa activă la Limuru, interesul pentru aceasta… era detaşat de ea… şi totuşi nu detaşat… tot ce avea legătură cu trecutul său începând cu Siriana era atât de vag, ireal, în ceaţă… Era de parcă exista o discontinuitate mare în firul vieţii şi al amintirilor lui. Astfel că această hotărâre definitivă de a merge la Ilmorog era întru câtva primul lui act conştient de rupere cu acest sentiment de nonexistenţă.

Se jucă cu cei doi copii ai lui, întrebându-se o vreme cum era el perceput de minţile fragede ale acestora. Afişa oare aceeaşi austeritate şi răceală cucernică ca tatăl lui? Le povesti despre Ilmorog. Stărui asupra muştelor care se strângeau ciorchine în jurul ochilor şi nasurilor băieţilor păstori până când soţia lui exclamă:

— Cum poţi…?

Le povesti cum Ilmorogul fusese bântuit cândva de Marimu cea chioară de un ochi, despre bătrâne ciudate care făceau munţi de căcat, despre ologi morocănoşi cărora li se revărsau şuvoaie de înjurături din gurile spurcate, până când soţia lui exclamă din nou, fără să termine propoziţia:

— Cum poţi…?

Nu era foarte amuzant şi se simţi ridicol în ochii lor care nu râdeau. Bine, o să vă citesc ceva din Biblie, le zise el, şi chipul soţiei lui radie de plăcere. Iar Iisus le-a spus lor: Mergeţi în sate şi locuri întunecate de pe întinsul pământului şi aprindeţi lampa mea în care sălăşluieşte Duhul Sfânt. Aşa să fie. Amin.

După ce copiii se duseră la culcare, ea se întoarse imediat spre el cu ochi pe jumătate severi, pe jumătate plini de reproş. Ar fi putut să fie frumoasă, dar traiul prea pios, prea mult citit din Biblie şi rugăciunile zilnice o secătuiseră de toată senzualitatea şi ce mai rămăsese acum era incandescenţa spiritului.

— Ar trebui să-ţi fie ruşine… să rosteşti asemenea blasfemii în faţa copiilor. Ar trebui să ştii că această lume nu este căminul nostru şi că ar trebui să ne pregătim pe noi înşine şi pe ei pentru viaţa de apoi.

— Nu-ţi face griji, eu unul n-am aparţinut niciodată acestei lumi… nici măcar în Limuru… Poate în Ilmorog… pentru prima oară.

Aşa că Godfrey Munira galopă din nou pe calul lui de fier, întorcându-se în Ilmorog, şi de astă dată lumea chiar ieşi să-l salute. Bătrâna se duse la şcoala împrejmuită şi zise: „Chiar te-ai întors, Domnul să te binecuvânteze“, şi îşi scuipă în palme, în semn de binecuvântare. El se trase un pic înapoi, dar se bucură că acum Nyakinyua nu mai era duşmănoasă.

Îşi reluă predatul, entuziasmându-se de aparenta acceptare pe care i-o arătau. Tăcerea ascultătoare a copiilor – cei care îşi făcuseră apariţia la cursuri – îl înflăcără. Tot Ilmorogul părea deodată atent la glasul lui.

El deveni o prezenţă nelipsită în Ilmorog, un cavaler păzitor al cunoaşterii pentru elevi cu jumătate de normă. Standard II sau, cum o numea el, clasa de engleză începători se întrunea dimineaţa, Standard I era după-amiaza. Elevii intrau şi ieşeau cum voiau, iar el trată această lipsă de ordine la care se aştepta, acest comportament dezordonat, chiar şi discuţia despre secetă, cu o înţelegere distantă şi indiferenţă blajină. Îi era de ajuns că pentru bătrânii, bătrânele şi ceilalţi din Ilmorog el era profesorul copiilor lor, cel care purta în cap înţelepciunea noilor vremuri. Apreciau că el, din cealaltă lume, acceptase să rămână printre ei. Se putea citi în privirea lui că e dispus să rămână, privire în care nu se vedea neastâmpăr – ceilalţi avuseseră întotdeauna o privire în care li se zărea dorinţa de a fugi de acolo şi, de îndată ce aveau şi cel mai mic lucru de care să se plângă, plecau în grabă şi nu se mai întorceau. Munira rămase în continuare. Îl priveau cu nelinişte, la sfârşitul fiecărei luni, cum se pregătea să meargă la Ruwa-ini să-şi ia salariul, dar vedeau că întotdeauna se întorcea şi îşi ziceau între ei: „Ăsta o să rămână“. Acum îi aduceau ouă, ocazional câte un pui, iar el accepta acest tribut cu recunoştinţă. Se plimba cu paşi mari pe deal, urmând cărările presărate peste tot. Lumea se dădea la o parte, cu respect, ca să-l lase să treacă, şi el accepta asta cu o mică înclinare a capului sau un zâmbet. Era amuzat de ndunyu³¹ lor, care era mai mult o reunire socială de prieteni decât un loc pentru schimbul de mărfuri şi tocmeala la preţuri. Se întâlneau pe deal pe înserat, înainte de apusul soarelui, ori de câte ori era nevoie. Cei de la şes aduceau lapte şi podoabe din mărgele, uneori piei, şi le vindeau sau le dădeau la schimb pentru tutun de prizat, fasole şi porumb. Te puteai descurca cât de cât fără bani, mai puţin dacă mergeai la prăvălia lui Abdulla sau la Ruwa-ini. Bani, mâncare sau un obiect de îmbrăcăminte – oricare dintre acestea putea fi folosit ca bază de schimb. Banii erau economisiţi, oricum, pentru a cumpăra lucruri noi. Odată, zări vreo două suliţe şi cuţite de vânzare şi fu mirat să afle că erau opera lui Muturi.

— Însă poate să le facă numai acasă la Mwathi, i se confesă Nyakinyua, căci atunci când căleşte, bate şi îndoaie fierul cu foalele şi ciocanul, el trebuie să fie apărat de puterea răului şi de ochi invidioşi.

Îşi dăduse seama că Mwathi wa Mugo e puterea spirituală atât pe culmea Ilmorogului, cât şi în zona de şes, cumva ordonându-le viaţa din umbră. El era cel care îi sfătuia cu privire la cea mai bună zi pentru însămânţare sau ziua potrivită în care păstorii să-şi continue drumul. Munira nu-l văzuse niciodată, căci nimeni sub o anumită vârstă nu-l putea vedea, însă îi fu arătată gospodăria acestuia împrejmuită cu gard viu din thabai şi se gândi că era bine să ştie asta, căci pe viitor avea să evite să treacă prin apropiere. În rest, se simţea în siguranţă: să fie atât de îndrăgit, să se simtă demn de cinste, respectat, lipsit de bătăile de cap care vin din implicarea nepotrivită în vieţile altora, asta i se părea un dar întârziat de la Dumnezeu. Încerca să-şi uite temerile, vinovăţia, anii înţepeniţi; înăbuşea orice amintiri neplăcute despre tatăl, soţia lui sau despre copilarie şi tinereţe, când mai bea câte ceva. Îi plăcea mai ales când păstorii de la şes veneau la prăvălia lui Abdulla. Îşi înfigeau suliţele afară şi beau, şi discutau despre vaci, şi făceau glume despre cei care trăiau de parcă erau cârtiţe, săpând pământul. Ţăranii agricultori din Ilmorog, deşi erau îngrijoraţi şi neliniştiţi de întârzierea ploilor, erau mereu gata să se apere – pe ei şi îndeletnicirea lor. Apoi urma o dezbatere aprinsă între agricultori şi păstori despre ce era mai important: animalele sau culturile. Vitele erau bogăţie – singura bogăţie. Nu era ambiţia oricărui bărbat adevărat, mai ales înainte de venirea omului alb, să aibă vaci şi capre? Un bărbat fără o capră cultiva adesea câmpuri nesfârşite de cartofi dulci, viţă-de-vie, mei, igname, trestie de zahăr sau banane. La sfârşit, încerca să le vândă pentru o capră – chiar şi pentru un singur ied. Şi nu se ştia că oamenii se angajau ca ndungata în speranţa că într-o bună zi vor face rost de o capră? Oamenii îşi vindeau fiicele pentru capre, nu pentru recolte: fierari, meşteşugari care confecţionau obiecte din ceramică, coşuri sau nimicuri frumoase dădeau la schimb produsul muncii lor pentru lucruri cu sânge. Şi de ce se războiau popoarele, dacă nu pentru a-şi asigura aceste vietăţi? Însă ceilalţi susţineau că vacile şi caprele nu erau bogăţie. De vreme ce bogăţia e exprimată în capre şi vaci, nu puteau tot ele să fie bogăţia. Bogăţia e în pământ şi recoltele muncite de mâinile omului. Nu ştiau proverbul care zicea că bogăţia e sudoarea de pe mâinile omului? Uitaţi-vă la albi: mai întâi ne-au luat pământul, apoi tinerii; abia mai târziu vacile şi oile. O, nu, se opunea cealaltă tabără: omul alb a luat mai întâi pământul, apoi caprele şi vacile, zicând că acestea erau impozitele pe colibe sau amenzi după fiecare ciocnire armată, şi abia mai târziu i-au capturat pe tineri ca să muncească pământul. Linia de demarcaţie nu era întotdeauna clară, de vreme ce unii deţineau atât terenuri agricole, cât şi vite. Aceştia ziceau că ambele erau importante: un om plătea cu capre pentru o fată, adevărat, dar o căuta pe cea care nu se temea de muncă. Şi de ce ţineau bogătaşii ndungata şi ahoi? Nu numai pentru a avea grijă de vaci şi capre, ci şi de recolte. Şi de ce îi capturau pe tineri colonistul şi poliţaiul său? Pentru a-şi cultiva pământurile, dar şi pentru a avea grijă de vaci. Străinul din Europa a fost viclean: le-a luat pământul, truda şi bogăţia şi le-a spus că monedele pe care le-a adus, care nu puteau fi mâncate, erau adevărata bogăţie! Şi uite-aşa dezbaterea continua. Munira nu lua parte la asemenea discuţii, căci se simţea un străin faţă de entuziasmul lor deopotrivă pentru pământ şi pentru ceea ce ei numeau „lucruri cu sânge“. Orice discuţie despre colonialism îl făcea să se simtă stânjenit. Devenea dintr-odată conştient că nu făcuse nimic pentru asta sau nu dorise să se întâmple ceva şi părea condamnat să cutreiere această lume, ca un străin. Şi totuşi, totuşi de unde această acceptare rapidă a respectului nemeritat, de unde această plăcere secretă la iluzia că era de-al lor?

Încerca să schimbe subiectul. Cine era reprezentantul lor în parlament? Urma o discuţie încinsă. Unii nu-şi puteau aduce aminte cum îl cheamă. Auziseră de el în cursul ultimelor alegeri. Vizitase zona pentru a cere să i se acorde voturi. Făcuse mai multe promisiuni. Ba chiar luase doi fraţi din fiecare gospodărie a circumscripţiei sale electorale pentru un proiect Harambee³² legat de distribuţia apei şi unul legat de organizarea unor ferme. Însă de atunci nu-l mai văzuseră. Nderi wa Riera-aa, aşa-l chema, îşi aduse aminte cineva. Ce era un reprezentant în parlament? Un nou tip de agent guvernamental? Dar de ce avusese nevoie de voturi? Chiar şi astfel de discuţie îl făcea pe Munira să fie agitat. Punea alte întrebări sperând la o conversaţie care să nu-i ceară să aleagă o poziţie sau alta în politică. Nu aveau vizitatori din exterior? Da, da, obişnuiam să avem profesori. Însă aceştia au dat bir cu fugiţii (înapoi la oraşe) chiar înainte de independenţă. Cei câţiva care au venit mai apoi n-au rămas niciodată de tot. De asemenea, la sfârşitul fiecărui sezon de recoltă, unii negustori veneau cu camioane. Cumpărau o parte din produse. Uneori, de asemenea, la începutul fiecărui an, căpetenia, preceptorul şi un poliţist veneau şi îi terorizau până îşi plăteau dările. Astfel banii de la negustorii sezonieri ajungeau în mâinile preceptorului. Însă asta nu era deloc o noutate. Întotdeauna fusese aşa, în toţi anii ăştia care trecuseră, şi singurul lucru care îi întrista era că tinerii fugeau de pământ. Plecarea de acolo începuse după al doilea Război Mare… Nu… înainte de asta… Nu, a fost mai rău după războiul Mau Mau… Nu, calea ferată a fost de vină… bine, bine… chiar şi asta se întâmpla mereu de când au venit coloniştii europeni în mijlocul lor, fantomele alea din altă lume. Dar ei, cei din Ilmorog… trebuie să găsească acum o cale de a evita impozitele alea… Politica! Nu puteai să scapi de lucrurile astea? se gândea Munira neliniştit.

Îşi făcuse un plan de lucru: cursuri toată ziua, o plimbare pe jos pe culme, apoi o plimbare până la Abdulla. Cu timpul, chiar şi Abdulla ajunse să-l accepte şi-l trimitea pe Joseph printre înjurături să aducă un scaun pentru mwalimu încă de când îl zărea pe Munira în depărtare. Numai că tonul lui în conversaţie – undeva între harţă prietenoasă şi dispreţ glumeţ –, nu-i pica bine lui Munira când îşi bea berea pe acest tărâm al visurilor tihnite. Însă, când şi când, Abdulla intra în una dintre dispoziţiile lui răutăcioase şi îi amintea de primirea ce i se făcuse prima oară la Ilmorog. Abdulla se apleca spre el şi îşi lua un ton prietenos de complicitate prefăcută:

— Oamenii ăştia – ştii – prea bănuitori. Le-ai văzut feţele neliniştite ridicate spre cer? Pun pariu că dacă n-o să plouă ei vor da vina pe măgarul meu. Ba chiar se vor duce acasă la Mwathi ca să-l întrebe despre măgar. L-ai văzut vreodată pe preotul ăsta al lor? Chiar are o reputaţie. O reputaţie bună. Însă eu nu l-am văzut niciodată. Un mister, hmm? Uită-te la Muturi, Njuguna, Ruoro şi chiar bătrânul Njogu – nu le place măgarul meu. Ştii de ce? Spun că mănâncă iarbă cât pentru mai multe vaci. Măgarul nu poate fi tăiat. Dar ştiu că ei sunt cu adevărat invidioşi pe pofta măgarului meu. Poate mânca până şi rădăcini, vezi tu; poate găsi apă unde nici o vacă sau capră n-o să găsească. De-aia se uită aşa. Ai văzut ochii bătrânei? Sclipirea… haină, nu crezi? Ar trebui să ştii. Dar spune-mi, mwalimu: e adevărat că ea a făcut ditamai muntele de căcat în curtea ta? Şi copiii au crezut că tu ai fost? Ha! ha! ha! C-ai adus tot căcatul ăla de unde ai venit? Ha! ha! ha! Joseph – leneşule – ai văzut vreodată un negrotei atât de leneş? Încă o bere pentru mwalimu – dar spune-mi, chiar a fost adevărat?

— Ascultă, Abdulla, zicea Munira încercând să îndepărteze discuţia din această zonă delicată, acum că ai adus vorba despre învăţătură, de ce nu-l laşi pe Joseph să se înscrie la şcoală?

— Şi să-mi aduc măgarul să facă una-alta în prăvălia asta aşa cum face prin alte locuri?

Cu excepţia unor asemenea momente când se enerva, Munira ajunsese să îndrăgească Ilmorogul, iar acum chiar avea tendinţa să privească cealaltă lume, a soţiei lui, a lui Mzigo şi a tatălui său, cu suspiciune şi duşmănie. Nu prea stătea acasă mai mult de o noapte, simţind brusc că starea lui de „detaşare“ era ameninţată de întrebările lor. Întrebările de convenienţă ale lui Mzigo ajunseră să capete tonuri ameninţătoare în mintea lui Munira: era posibil oare ca el să nu-şi îndeplinească, de fapt, promisiunile şi să nu viziteze Ilmorogul? Munira crease un răspuns de convenienţă: „Locul ăla… iad…“ şi spera că asta îl va împiedica pe Mzigo să facă o vizită. Nu voia să intervină nimeni în ritmul lui de predare şi în lumea lui. Uneori îi punea să cânte cântecele fără noimă, precum: Mburi ni indo; ngombe ni indo, mbeca ni indo; ngai muheani. Uneori le dădea copiilor de făcut adunări sau scăderi şi el ieşea afară la soare. Se uita la ţăranii de pe câmp, cum duceau la bun sfârşit toate acţiunile pe care le presupune munca lor, dar de fapt aşteptau ploile, şi se simţea cumva alături de ei în neliniştile lor cauzate de vreme. Dar soarele era plăcut şi cald pe pielea sa şi era cuprins brusc de o mărinimie care se revărsa peste tot Ilmorogul, bărbaţi, femei, copii, pământul, tot. Căminul lui şi problemele acestuia erau departe, foarte departe!

La începutul lui aprilie începu să plouă. Ochii bătrânilor satului radiau de speranţa unei vieţi noi peste Ilmorog: chipurile lor încreţite de riduri păreau să se netezească şi să se tonifice cu izvoare de energie. Toată lumea avea treabă la câmp. Muturi, Njuguna, Ruoro, Njogu – nici măcar ei nu aveau să vină un timp la prăvălia lui Abdulla, pentru că erau epuizaţi după munca asiduă de peste zi la semănat sau la păscut vacile şi caprele pe câmpurile mocirloase. Era o vreme când oamenii nu plantau decât lucruri precum yams, trestie de zahăr şi banane, însă vremurile se schimbau şi bătrânii fuseseră incapabili să-i împiedice pe tineri să plece de acolo. Aşa că în cursul perioadei de plantare Munira bea singur sau doar în compania lui Abdulla şi Joseph. Acum îi era dor de bârfele lor fără capăt, de anecdotele lor, ba chiar şi de comentariile şi discuţiile lor în contradictoriu pe subiecte supărătoare.

Se întorcea acasă pe jos sau cu bicicleta, străin de activităţile lor agricole, şi se simţea trist şi un pic abandonat.

Femeile îi aruncau doar saluturi fugare în timp ce se grăbeau spre câmpuri între două averse puternice de ploaie.

Însă el încerca să înţeleagă şi chiar făcu o lecţie din toate astea: „Există demnitate în muncă“, le spuse el copiilor. Îi puse să cânte şi mai înfocat:

Vacile sunt bogăţie

Munca e sănătate

Caprele sunt bogăţie

Munca e sănătate

Recoltele sunt bogăţie

Munca e sănătate

Banii sunt bogăţie

Munca e sănătate

Dumnezeu e atotputernic şi milostiv

Dumnezeu aduce ploile!

Aşa că în şase luni începu să se simtă de parcă Ilmorog îi aparţinea, iar el era căpetenia feudală a unei case mari sau un stăpân mbari care-şi supraveghea domeniul, dar fără grija stăpânului de a se descurca cu pierderile şi câştigurile, caprele pierdute şi iezii abia fătaţi. Când veniră ploile şi încolţiră seminţele, iar apoi, în iunie, apărură florile, el se simţi de parcă întregul Ilmorog îşi pusese straie înflorate pentru a-şi saluta stăpânul.

Îi scoase pe copii pe câmp ca să studieze natura, după cum se exprimă el. Culese flori şi îi învăţă denumirile diverselor părţi: stigmat, stil, stamină, petale. Le povesti câte ceva despre fecundare. Un copil strigă:

— Uitaţi! O floare cu petale de sânge.

Era o floare solitară de fasole, roşie, pe un câmp plin de flori albe, albastre şi violet. Indiferent cum te uitai la ea, îţi dădea impresia unui şuvoi de sânge. Munira se aplecă şi o culese cu mâna tremurândă. Probabil că fusese doar lumina care se juca pe ea, căci acum era doar o floare roşie.

— Nu există o culoare numită sânge. Vrei să spui că e roşie. Vezi? Trebuie să înveţi cele şapte culori ale curcubeului. Florile sunt de diferite feluri, de diferite culori. Acum vreau ca fiecare dintre voi să culeagă o floare… Număraţi petalele şi pistilurile şi arătaţi-mi polenul…

Rămase uitându-se la floarea pe care o culesese şi apoi azvârli petalele fără viaţă. Un alt băiat strigă:

— Am mai găsit una. Petale de sânge – vreau să zic roşii… Nu are stigmat sau pistiluri… n-are nimic înăuntru.

Se duse la el şi ceilalţi îl înconjurară.

— Nu, te înşeli, zise el, luând floarea. Culoarea asta nici măcar nu e roşu… nu e la fel de aprinsă ca cealaltă. Ăsta e un roşu-cărămiziu. Zici că n-are nimic înăuntru. Uită-te la tulpina de pe care ai luat-o. Vezi ceva?

— Da! ţipară băieţii. E un vierme – un vierme verde cu mai multe mâini sau picioare.

— Corect. Aceasta e o floare mâncată de viermi… Nu poate să facă fructe. De aceea trebuie să omorâm întotdeauna viermii… O floare poate, de asemenea, să capete această culoare dacă nu primeşte suficientă lumină.

Era încântat de sine însuşi. Dar apoi copiii se apucară să-i pună întrebări ciudate. De ce se mănâncă lucrurile unele pe altele? Cele mâncate nu pot să mănânce la rândul lor? De ce îngăduie Dumnezeu să se întâmple asta sau ailaltă? Nu-şi pusese niciodată genul acela de întrebări şi, pentru a-i face să tacă, le zise că e pur şi simplu o lege a naturii. Ce e o lege? Ce e natura? El e om? E Dumnezeu? O lege e pur şi simplu o lege şi natura e natură. Cum rămâne cu oamenii şi Dumnezeu? Copii, le zise el, e timpul pentru o pauză.

Om… lege… Dumnezeu… natură – nu se gândise niciodată profund la aceste lucruri şi-şi jură că n-o să-i mai ducă niciodată pe copii pe câmp. Închis între cei patru pereţi era stăpân, distant, împărtăşind cunoştinţe unei movile de chipuri care se uitau în sus la el. Acolo putea să evite să se implice… Însă afară pe câmp, în afara zidurilor, se simţea nesigur. Se duse cu paşi mari până la tufişul de acacia şi începu să-i rupă vârfurile cu ţepi. Îşi aminti că în locul ăla începuseră primele sale necazuri fiindcă îi scosese pe copii în aer liber. Ce-l mai înfricoşase Nyakinyua! Şi, la gândul ăsta, privi instinctiv spre locul în care stătuse cândva aceasta şi-l luase la întrebări în legătură cu oraşul şi doamnele pe tocuri.

Pentru câteva clipe, lui Munira îi stătu inima în loc: nu-i venea să-şi creadă ochilor. Ea părăsi cărarea satului şi veni spre el. O pânză kitenge³³ viu colorată, legată lejer pe cap, îi cădea pe umeri, astfel că faţa îi era pe jumătate apărată de soare.

— Eşti bine, mwalimu? îi strigă ea îndrăzneţ.

Glasul ei avea o claritate vibrantă studiată, tonul era puternic şi plăcut în urechile lui. În purtare avea un respect supus, calculat, când îi întinse o mână mică şi-l privi ţintă, plecându-şi ochii brusc cu timiditate copilărească. El înghiţi ceva înainte de a răspunde.

— Sunt bine. E un pic cam cald, totuşi.

— De-aia am venit aici.

— La Ilmorog?

— Nu, aici la tine. Ai cumva nişte apă? Ştiu că apa e ca thahabu³⁴ prin părţile astea.

— A plouat de curând. Râul Ilmorog e plin.

— Înseamnă că m-am oprit unde trebuie, zise ea gângurind. Cuvintele şi vocea ei zăboviră în aer, mângâind tăcerea încărcată de caniculă dintre ei.

— Vino în casă, îi spuse el.

Apa era într-un vas de lut dintr-un colţ al camerei de zi, sub un raft de cărţi. Ea bău dintr-o cană şi el îi urmări mişcarea uşoară a mărului lui Adam de-a lungul încordării ca un arc a trupului împins spre el. Gâtul îi era lung şi graţios – gazela de pe câmpiile din Ilmorog.

— Încă un pic, dacă mai ai, zise ea, gâfâind uşor.

— Poate ai vrea nişte ceai, spuse el. Se zice că ceaiul încălzeşte sângele când e frig şi îl răcoreşte când e foarte cald.

— Ceaiul şi apa alunecă pe căi diferite în gâtlej. Aş vrea încă o cană cu apă. Cât despre ceai, nu te deranja. O să-l fac eu.

El îi dădu încă o cană cu apă. Îi arătă unde se găseau vasele de ceai. Se simţea întru câtva mărinimos în sinea lui, chiar un pic afectuos. Însă fu scos brusc din această stare de râsul ei energic. Îşi privi instinctiv şliţul şi văzu că era aşa cum trebuie.

— Bărbaţii, bărbaţii, zicea ea. Aşadar e adevărat ce se spune în sat despre tine. Chiar eşti burlac. O tigaie, o farfurie, un cuţit, două linguri, două căni. N-ai niciodată musafiri? Profesorul nu are o drăguţă? întrebă ea, cu o lucire răutăcioasă în ochi.

— Asta-i bună! De cât timp eşti aici?

— Am venit ieri-seară.

Ieri! Şi deja aflase atâtea despre el! Era încordat… îşi simţea ameninţate cele şase luni de siguranţă: ce se spunea despre el în sat de fapt? Nu era nimic care să poată alunga îndoielile, această neştiinţă? Se scuză şi se duse spre sala de clasă. Las-o să spioneze, să spioneze ce fac; gândul sfidător îi oferi o uşurare de-o clipă: ce conta? Era doar un străin, căruia îi era sortit să contemple lucrurile fără vreun scop precis, dar nu era el cel care să schimbe ceva. Auzi paşi agitându-se şi foşnet de cărţi. Copiii priviseră întreaga scenă pe fereastră şi prin crăpăturile din perete. Concentrarea lor exagerată asupra cărţilor îi confirmă bănuiala. Îşi puse acum întrebarea: ce credeau în realitate copiii despre el? Apoi o alungă cu o altă întrebare: ce conta, indiferent ce credeau? Predase timp de foarte mulţi ani – trebuie că avea în sânge predatul de chestii pregătite dinainte – şi te descurcai binişor cât timp aveai grijă să nu te laşi târât în… într-o zonă obscură… Da… cu totul obscură, imposibil de priceput… cum a fost cu florile cu petale de sânge şi cu întrebările despre Dumnezeu, lege… lucruri din astea. Nu putea să predea acum: termină ora cu câteva minute mai devreme decât trebuia şi se întoarse în casă. Voia să-i mai pună şi alte întrebări fetei necunoscute: Cum o chema? De unde venea? Şi aşa mai departe, până ajungea cu grijă, cu precauţie, la inevitabila: O trimisese Mzigo să-l spioneze? Însă de ce se temea să fie văzut?

Găsi podeaua măturată. Vasele erau spălate şi puse la scurs pe două beţe pe post de suport. Însă ea nu era acolo.

1. Lat. Dovyalis caffra (kei-apple, în original), specie de arbust sau arbore mic din sudul Africii, cu fructe comestibile de culoare galbenă, mici şi acrişoare.

2. Pojar (în swahili, în orig.).

3. Variolă, vărsat (în swahili, în orig.).

4. Omul alb (în swahili, în orig.).

5. La naiba! Veniţi să vedeţi! (în swahili, în orig.).

6. Tuciuri (în swahili, în orig.).

7. Lat. Agave sisalana, plantă textilă cultivată în regiunile tropicale din ale cărei frunze se extrag fibre foarte rezistente folosite la confecţionarea sforilor, a funiilor etc.

8. Marcă de făină de porumb foarte populară în Kenya.

9. Marcă populară de bere produsă în Kenya.

10. Vorbele (în swahili, în orig.).

11. Mbura ya njahi – sezonul ploilor lungi (în swahili, în orig.).

12. Njahi githemithu, gathano şi mvere – sezoane sau anotimpuri ale anului (în swahili, în orig.).

13. Cărturar, om educat (în swahili, în orig.).

14. Inel special folosit ca un simbol al bogăției în cultura gikuyu (în swahili, în orig.).

15. Adio (în swahili, în orig.).

16. Clan, trib, familie (în swahili, în orig.).

17. Straturile cele mai de jos din cadrul ierarhiei unui mbari (în swahili, în orig.).

18. Împărţire ce corespunde, în linii mari, învăţământului primar, respectiv gimnazial.

19. Libertate (în swahili, în orig.).

20. Proverb african: „Împreună, oamenii pot să ridice un buştean greu“ (în swahili, în orig.).

21. „Kaman, fiul lui Njoroge are purici pe picioare“ – vers dintr-un cântec difuzat la radio înainte de buletinul de ştiri în Kenya în anii ’70 (în swahili, în orig.).

22. Ritm muzical tipic pentru cântecele tradiţionale gikuyu.

23. Profesor (în swahili, în orig.).

24. Coaja arborelui Acacia mearusei, originar din Australia şi Tasmania, folosită pentru tăbăcirea pieilor.

25. Microbuz pentru transportul în comun (în swahili, în orig.).

26. Universitatea Makerere (după numele cartierului din oraşul-capitală Kampala, în care se află), cea mai veche universitate din Uganda, întemeiată în anul 1922.

27. Plantă din ale cărei flori, pulverizate, se obţine un insecticid natural, biodegradabil. Kenya se numără printre cei mai mari producători din lume.

28. Sandale (în swahili, în orig.).

29. Pace (în ebraică, în original).

30. Denumirea unei organizaţii armate apărute în cadrul comunităţii gikuyu, având ca ţel eliberarea de sub colonizarea engleză. Revolta Mau Mau a început în 1953 şi a continuat până în 1960, cu trei ani înainte de obţinerea independenţei Kenyei.

31. Piaţă (în swahili, în orig.).

32. Sloganul primului guvern independent din Kenya, cuvânt din limba swahili care în traducere literală înseamnă „a trage şi a munci împreună“, folosit cu referire la proiecte, fie ele de cooperare, de caritate sau de guvernare.

33. Ţesătură din bumbac din Africa de Est (în swahili, în orig.).

34. Urzică (în swahili, în orig.).