© 2018 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7272-1

ISBN PDF: 978-973-46-7273-8

ISBN print: 978-973-46-7185-4

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Carlos Caetano/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

COSMIN LEUCUTA s-a născut pe 3 octombrie 1986, la Arad. În 2009 a absolvit Facultatea de Drept şi Ştiinţe Administrative din cadrul Universităţii de Vest din Timişoara. Este scriitor cu normă întreagă, iar în timpul liber lucrează la o multinaţională. A început să scrie poveşti la 14 ani şi pînă în prezent a publicat povestiri, nuvele şi fragmente din romane în reviste precum EgoPhobia, LiterNautica şi Hypocrisia. La vîrsta de 23 de ani a scris romanul Laptele negru al mamei, care este cîştigătorul Concursului de Debut organizat de Editura Adenium în anul 2013. Un alt roman al său – Statele Unite ale lui Dumnezeu – a fost nominalizat la Concursul de Debut Literar UniCredit, ediţia a VI-a (2013), organizat de Editura Humanitas. În decembrie 2014 a fost cooptat în juriul concursului literar „Incubatorul de Condeie” şi din ianuarie 2015 a devenit invitat permanent al site-ului cultural Semne Bune, unde contribuie cu articole, recenzii şi editoriale pe teme variate. În octombrie 2017, Editura Casa de Pariuri Literare i-a publicat o culegere de povestiri scurte intitulată Numele altora. Locuieşte în Timişoara, împreună cu cele două pisici ale sale.

„Hoodoo, pl. hoodoos, subst. n. – 1. Corp de practici ale magiei tradiţionale atribuite africanilor, specific zonei de vest. 2. Ceva ce atrage ghinionul. 3. Nonsens. – vb. tranz. A arunca o vrajă (asupra cuiva).“

Merriam-Webster Dictionary

„Unele tradiţii spirituale africane recunoşteau existenţa unei zeităţi (lipsite de gen) care era responsabilă pentru crearea lumii, iar această entitate nu era nici rea, nici bună şi nu se preocupa de soarta oamenilor.“

Carolyn Morrow Long
Spiritual Merchants: Religion, Magic, and Commerce

„Hoodooismu’, or’ce faci ie planu’ lu’ dumnezeu, ’ţelegi? Dumnezeu are d-a face cu to’ ce faci tu, nu ’portă că ie bun sau rău, are d-a face cu to’ ce faci tu. O să primeşti ce-i a’ tău…“

Interviu preluat din Harry Middleton Hyatt
Hoodoo – Conjuration – Witchcraft & Rootwork

„Providenţa divină nu este doar un factor în hoodoo, ci este esenţială pentru el, iar dumnezeu însuşi este arhetipul vraciului hoodoo, iar biblia este talismanul său, cea mai puternică carte de vrăji din lume.

Înainte de toate câte le vedem a fost hoodoo. Au fost şase zile de vrăji şi cuvinte puternice şi din ele s-au născut lumea şi toate câte sunt în ea.“

Zora Hurston
Mules and Men

Întâmplările ce urmează ar putea să te facă să te întrebi:

„Nu sunt prea multe coincidenţe în toată chestia asta?“.

Dacă asta crezi, atunci întreabă-te şi asta:

„Chiar crezi în coincidenţe?“.

Pentru muzică

Partea I

Take a leap of faith

Let’s fall asleep in nothingness

No one will find us here

Our world is closed to all

Imagine with your heart

Your days! Oh, what they could’ve been

Hunger, love and other songs

But you’ve turned them all to dust

Stubborn fiend of blood and lust.

Lucrurile s-au schimbat

Era vară şi umbra lui dumnezeu păta pământul pentru al douăzeci şi şaselea an consecutiv.

Aerul fierbinte înăbuşea străzile.

Cerul era senin, de un albastru pur, chiar şi la ora aceea târzie.

Îl simţea înăuntrul ei.

De dimineaţă pornise spre ultima zi de şcoală, ultima zi din penultimul an de liceu, zâmbind şi balansându-şi şoldurile pline, fără o grijă pe lume.

Avea părul castaniu, cu irizaţii roşietice, prins într-o coadă neglijentă, şi faţa plină de pistrui. Ochii ei verzi, de asasin străluceau puternic, contrastând cu pielea bronzată. Avea un dinte din faţă uşor ciobit – opera fratelui ei geamăn, Anton. Nu îi purta pică pentru asta, fiindcă se întâmplase pe vremea când erau copii şi deci tot ce făceau era din dragoste nestăpânită unul faţă de celălalt.

Fredona melodii rock în falsetto şi îşi rotea din când în când capul, să vadă dacă nu cumva o vedea sau o auzea cineva. Dar era singură pe faleză, fiindcă era ora şapte seara.

Blugii albaştri o strângeau puţin, fiindcă erau noi, iar tenişii scârţâiau şi ei, tot din cauză că erau noi. Maioul alb lăsa să i se vadă bretelele sutienului şi geanta de umăr îi zgâria puţin pielea spatelui.

Ziua trecuse repede, cu râsete şi regrete adolescentine. Îi permisese unui coleg mai retras să o sărute şi simţise pe limbă gust de sânge. Îşi mângâiase cu vârfurile degetelor pielea şi se strânsese în braţe. Îi era sete şi avea chef să bea o bere. Pierduse după-masa prin baruri, cu prietenele, făcându-şi planuri pentru zilele următoare, iar apoi se întorsese pe faleză.

Îi plăcea foarte mult să umble pe jos. Picioarele erau mijlocul ei de transport preferat. Ar fi vrut să facă o călătorie, una lungă şi plină de arome variate, pe care să le guste cu poftă şi din care să înveţe ceva.

Deşi era începutul verii, pe faleză se găseau frunze uscate. Îi plăceau toate anotimpurile, dar toamna era preferata ei. Datorită frunzelor uscate şi roşii. Adora sunetul scos de frunzele crocante atunci când se destrămau sub tălpile ei şi de multe ori se abătea din drum pentru a asculta simfonia toamnei.

La pontoane nu era nimeni, i se păru ciudat că malul fluviului era pustiu într-o zi de vineri atât de frumoasă. Dar ridică din umeri şi lovi cu piciorul o pietricică, iar aceasta se pierdu în valuri. Îşi lepădă tenişii, apoi şosetele şi-şi cufundă picioarele în apa rece şi întunecată. Oftă de plăcere şi se lăsă pe spate, pe scândurile de lemn bătătorit şi ars de soare.

Îşi aprinse o ţigară şi o savură până la jumătate, apoi se ridică în capul oaselor, cercetând împrejurimile cu ochi scânteietori. Doamne, cât de mult îi plăcea să fumeze! Simţea că toate erau mai importante, mai grave dacă ţineai între degete o ţigară aprinsă. Avea nevoie să simtă că lumea din jurul ei era importantă. Iar dacă era linişte, linişte deplină, puteai auzi susurul acela al tutunului ars. Oftă şi mai trase un fum, sperând, în mod iraţional, că acesta o va ucide. Nu se întâmplă nimic. Aruncă ţigara în apă, privind-o cum era purtată de valuri în depărtare, apoi suflă fumul cu putere din plămâni.

Trebuia să se lase de fumat. Luă pe loc această hotărâre. Nu credea în lucrurile făcute treptat. Oamenii care nu voiau schimbare făceau lucrurile treptat. Trebuia să facă multe schimbări din acea zi încolo. Apoi se întrebă, simţind capul urât al panicii ieşind dintre umbre:

„Chiar vreau asta? Sunt pregătită pentru aşa ceva?“.

Dar, în ignoranţa şi frăgezimea ei, trase totuşi concluzia corectă că nimeni nu era vreodată pregătit pentru aşa ceva.

O chema Sofia. Pe lângă Anton, mai avea doi fraţi, ambii mai în vârstă, şi mereu simţise că fusese născută pentru a face ceva mai mult decât să meargă la şcoală sau să o asculte pe maică-sa, să petreacă împreună cu prietenii sau să-şi cumpere haine de la Mango.

Era dansatoare şi actriţă în devenire, iar multă lume îi lăuda mişcările suave şi lacrimile de pe scenă, dar uneori avea impresia că toţi se holbau la fundul ei şi se întrebau dacă înghite sau nu.

Îl simţea înăuntrul ei, zvârcolindu-se, neliniştit şi nerăbdător. Nedefinit.

Cineva crescut într-un mediu conservator sau puritan ar fi spus că era o dezmăţată, cu părul prins neglijent, cu umerii perpetuu goi, cu pasul sprinten şi cu expresia aceea de fată cuminte care obţinea exact efectul opus, dar – dar! –, în ciuda faptului că îşi pierduse fecioria la venerabila vârstă de treisprezece ani şi era foarte activă din punct de vedere sexual, comportamentul ei era foarte discret şi retras. Unii luau asta drept îngâmfare, alţii drept indiferenţă, dar Sofia era… era un fin observator al lumii din jurul ei. Tăcerea ei smulgea secretele altora, în gura mare. Ca o singularitate nepăsătoare, inerţia ei îi făcea pe cei din jur să se zbată ca peştii pe uscat.

Îşi încleşta fălcile, sprâncenele i se împreunau deasupra nasului pistruiat şi era stăpâna tuturor. Pasivitatea ei trăda superioritatea spirituală pe care cei din jurul ei nu o puteau adulmeca, nu o puteau atinge. Erau orbi, iar ea făcuse de mult pace cu acest gând.

Sofia.

Nu avea de făcut alegeri, fiindcă niciodată nu îşi dorise nimic cu adevărat. Când alegi ceva, renunţi la libertatea de a alege. Prezentul se schimbă, fără să trebuiască să îl atingi, iar ea nu avea nimic de demonstrat. Totuşi, ziua de mâine i se strângea în jurul gâtului, fiindcă obişnuia să nu îi pese, dar lucrurile se schimbaseră în urmă cu câteva zile.

De la naşterea ei trecuseră şaptesprezece ani de domnie peste umerii lui dumnezeu şi, asemenea mamei sale la această vârstă, era însărcinată cu primul ei copil.

Ştia că alegerea de a păstra copilul nu era deloc înţeleaptă. Câte motive raţionale nu tăiau chiar acum copacul alegerilor fetei? Era tânără, foarte tânără, şi nu avea nimic în afară de câteva datorii spirituale. Mai mult, simţea că pruncul încolţise din sămânţă otrăvită, căzută din copacul negru şi urât.

Instinctul de a-l stârpi era puternic, avea o presimţire întunecată, copilul era rău în esenţă, dar Sofia nu voia să-i răpească ocazia de a deveni un om mai bun.

„Te chem să ieşi din mine, să pătrunzi în viaţa mea, să ne ascundem de ceilalţi şi să ne făurim o lume doar a noastră, un loc unde instinctele şi iubirea o să ne elibereze de oftaturi şi visuri ce nu se pot realiza.“

Voia să-l păstreze, fiindcă deja tânjea după mânuţele lui lacome, după ochii lui mari şi albaştri, după respiraţia lui proaspătă, după furia iraţională şi după ţipătul lui liniştitor. Era nedefinit în pântecul ei încă plat, ca universul mut înainte de Big Bang, concentrat şi dens şi plin de posibilităţi, dar în acea clipă simţea că avea să fie un el, iar ea avea să-l iubească aşa cum un miner iubea aurul.

Instinctul era puternic.

Încrede-te în instinct, apoi alege calea opusă.

Copilul era al ei.

Viitorul.

Bob Dylan – Things Have Changed

Oamenii frumoşi

Bărbatul se numea Knopf.

Purta un costum bleumarin Cerruti 1881, cămaşă albă Pablo Monta, cravată argintie Pensive şi pantofi negri cu bombeuri şi perforaţii de la Brooks Brothers. Îşi ura hainele, dar învăţase să le poarte ca pe un camuflaj. Un camuflaj care îl ajuta să-şi atingă scopul. Pe un rever al hainei era prinsă o mică emblemă aurie. Era semnul sub care i se ceruse să-i învingă pe toţi cei care ar fi îndrăznit să i se opună. Cel care îi ceruse victoria se numea… se numise tot Knopf.

Nu primise emblema aurie, cu mâini tremurânde, de la mâini la fel de tremurânde, pe patul de moarte al tatălui său. O primise într-un plic de culoarea şofranului, din hârtie scumpă, pe care îl găsise pe birou în dimineaţa în care aflase că tatăl său trecuse în lumea celor eterni, dar nu neapărat drepţi.

Plicul purta sigiliul bătrânului Knopf şi, în loc de cuvinte inutile, iertări şi sfaturi care ajung să se piardă în vânt, hârtia îi dădea un singur sfat, subtil şi succint:

IHSV

Văzând literele simple, lui Knopf îi încolţi un zâmbet în colţul gurii.

Părul tuns scurt, deşi uşor grizonant, îl întinerea şi nimeni nu i-ar fi dat mai mult de 40 de ani. Dar bărbatul se numea Knopf şi asta reprezenta ceva în vremurile lui. Ceva ce un bărbat de doar 40 de ani nu ar fi putut reprezenta. Aşa că el avea 50 de ani proaspăt împliniţi.

Păşea calm, dar ferm spre liftul de la capătul holului principal. Se afla în hotelul Four Seasons de pe bulevardul Iulius Caesar. Avusese o întâlnire cu câţiva reprezentanţi ai marilor companii de asigurări pentru a discuta… nu, nu pentru a discuta, ci pentru a le explica faptul că trebuiau să se plece în faţa voinţei lui, dacă voiau ca la anul să se înalţe mai falnici. Avea în faţa lui un proiect de lege pe care se părea că îl voia aprobat cu orice preţ înainte de vacanţa parlamentară şi întâlnirea din această dimineaţă trebuia să-i asigure sprijinul tuturor celor implicaţi. Nu îşi permitea ca vreunul dintre câinii lui să rupă rândurile, aiurit la vederea vreunei prăzi uşoare şi meschine. Trebuiau să se concentreze cu toţii asupra ţelului stabilit, iar răsplata avea să vină pentru toţi. O concluzie corectă ar fi să presupun că el voia ca toţi cei din subordinea lui să îl asculte şi să îi urmeze indicaţiile.

In hoc signo vinces.

Le explicase că a pune în mişcare un instrument de regularizare a pieţei asigurărilor la nivel regional precum cel creat de el nu era doar o strategie de publicitate, ci şi un avânt foarte curajos pe teritorii pe care predecesorii lor nu avuseseră coaie ca să calce. Lărgirea sferei de aplicare îşi avea riscurile ei, dar parametrii pe care se baza legea lui se autoreglau într-un asemenea mod încât riscurile mai sus menţionate erau neglijabile, iar posibilităţile de exploatare nelimitate.

Desigur că experţii legali aveau să sesizeze natura eratică a conceptului şi probabil că aveau să fie ridicate întrebări, dar bărbatul se numea Knopf şi istoria arăta că niciodată nu era prins cu garda jos. O altă ordonanţă care lui îi era foarte dragă venea să contracareze eventualele schimbări de direcţie. Şi, în acelaşi timp, distrăgea tuturor atenţia de la adevărata natură a ambelor jumătăţi.

Probabil că efectele urmărite de Knopf erau subtile, puternice şi de lungă durată.

Probabil că aveau să fie un fenomen social cel puţin la fel de semnificativ ca industrializarea din secolul al XIX-lea. Fiindcă el se numea Knopf şi nu lucra decât la scară largă. Nu ştiu dacă era conştient de efectiv orice se întâmpla în jurul lui sau dacă avea puterea de a controla incontrolabilul, dar istoria şi Knopf urmau să aibă parte de o surpriză.

Ochii săi gri, cu privire dură trecură pe deasupra oamenilor şi el ascultă cum, în spatele liniştii, ei aplaudau.

Rânjete de satisfacţie şi încredere împânziră camera în care vorbise el. Apoi îi lăsă pe cretinii aceia să-şi înceapă ziua cu câte un coniac servit în cupe încălzite, iar el se retrase fără să se scuze.

Acum aştepta liftul. Lângă el se opri o femeie îmbrăcată elegant, purtând o pălărie de vară cu boruri largi şi ţinând în mână o Bottega din piele de crocodil. Femeia îl măsură din priviri şi îi zâmbi din colţul gurii, satisfăcută.

In hoc signo vinces.

Knopf era braţul de fier care le îndoia gâtul celor ce se opuneau hotărârilor sale. Multe dintre cele mai importante – dar nu şi cele mai bune – schimbări legislative ale ultimului deceniu din domeniul fiscal şi bancar erau copiii lui. Prevederi subtile din corpul unor ordonanţe tăiaseră în carnea vie a afacerilor şi, deşi impactul social fusese unul negativ, creşterea economică era indubitabilă şi vertiginoasă. Cei bogaţi deveneau atât de bogaţi, încât progresul lor acoperea şi deficitul celor mulţi şi mici şi flămânzi. Dar el nu lua neapărat partea celor bogaţi, ci partea celor de pe urma cărora avea cel mai mult de câştigat.

Era un Robin Hood fără busolă morală. În perioada alegerilor le sucea minţile celor cu buletine de vot valide. Când se întrevedeau posibilităţi de a muta munţii din loc – la propriu –, părea să se joace cu speranţele posesorilor de iahturi şi echipe de fotbal. Şi, ori de câte ori partenerii săi încercau să-l tragă pe sfoară, îi trimitea în ţărână.

Knopf îi făcu semn să intre în lift, apoi o urmă.

Femeia ceru etajul 19, aşa că Knopf ceru etajul 20. Liftierul îmbrăcat impecabil spuse:

— Prea bine, domnule Knopf.

Apoi execută ordinele.

„Scrupule“ nu era un cuvânt pe care Knopf să nu-l cunoască. Nici „etică“ nu era un cuvânt străin de el. Dar probabil cel mai mult îi plăcea să spună – în privat, desigur – că, dacă un martir vrea să se arunce în sabie pentru a demonstra ceva, atunci era de datoria lui să o ascută şi să o ţină la unghiul potrivit. Cei vii făceau mult mai multe decât cei morţi, iar acesta era un adevăr irefutabil.

Femeia se întoarse uşor spre el şi bărbatul simţi cum îi studia figura. Ea părăsi liftul la etajul 19, cu un oftat, iar Knopf mai urcă un etaj. Ieşi din lift cu fălcile uşor încleştate şi o luă spre capătul coridorului, unde se afla scara de urgenţă. Îşi scoase mobilul din buzunarul hainei şi trimise un mesaj.

„Liftierul de la numărul 4 trebuie schimbat.“

Băgă mobilul înapoi în buzunar. Deschise uşa de la casa scărilor şi coborî la etajul 19.

Atitudinea lui sugera că era de părere că sacrificiile nu ajutau pe nimeni, aşa că nu le făcea. Iar dacă renunţa la ceva, mi se pare că avea grijă să-şi recupereze paguba îndoit. Măcar îndoit.

Nu cred că era lacom. Eforturile lui nu păreau orientate spre acumularea de bogăţii materiale. Nu, cred că Knopf era mai degrabă un dictator obscur de modă veche. Cred că pe el îl excita puterea, în orice formă a sa. Am impresia că stătea în umbră şi de acolo trăgea pârghiile, de acolo influenţa mersul istoriei. Părea genul de om care putea câştiga încrederea cuiva doar prin felul în care dădea mâna cu acea persoană şi aprecia un adversar care i-ar fi dat bătaie de cap. Din păcate, aceştia erau greu de găsit şi uşor de înfrânt.

In hoc signo vinces.

Imaginea lui îmi inspira siguranţă şi nu cred că îi plăcea să-şi asume riscuri, dar, dacă o făcea, avea grijă să le controleze. Stabilise întâlnirea din această dimineaţă în acest loc dintr-un motiv anume. S-ar fi putut întâlni cu bărbaţii aceia într-un milion de alte locuri şi momente, dar astăzi era esenţial să o facă la Four Seasons, la ora 9 dimineaţa.

Cel mai gălăgios om din încăpere este şi cel mai slab om din încăpere. Un ins de teapa lui Knopf ar fi trebuit să ştie asta încă de la prima bătaie a inimii, iar atitudinea lui sugera că nu voia să iasă în evidenţă. Cred că era mulţumit cu tăcerea şi cu întunericul din jurul său. Făcea orice ca să rămână anonim. Dar liftierul îl recunoscuse. Şi probabil că nici femeia nu avea să-l uite prea curând. Asta trebuia schimbat.

Ajunse în dreptul uşii camerei pe care o rezervase pentru el omul lui. Nu era omul lui de încredere, fiindcă Knopf nu părea să aibă încredere în nimeni. Îi suspecta pe toţi, fără discriminare.

Ca om cu o inteligenţă tăioasă, pe care o demonstra în mod subtil, zi de zi, lăsându-şi adversarii şi aliaţii deopotrivă cu bărbiile atârnând în expresii stupide, Knopf probabil ştia că femeia este principalul obiect de seducţie al capitalismului. Adică, dacă eu cunosc axioma asta, Knopf în mod sigur nu are probleme cu ea. Cred că avea instincte formidabile care îl ajutau să evalueze repede şi corect pericolele, instincte în care oricine s-ar fi încrezut. Şi totuşi, în ciuda aşchiei care îi pătrunsese în carne în ziua aceea, hotărî să aleagă calea cea mai grea şi mai periculoasă…

Păşi în cameră şi închise uşa în urma lui, încuind-o cu o mişcare fluidă din încheietură. Se întoarse şi pe faţă avea întipărit un rânjet triumfător.

Ca toţi cei făcuţi din carne şi oase, cred că putem spune că avea şi el un călcâi al lui Ahile, iar acel călcâi se afla în camera de hotel în care tocmai intrase.

In hoc signo vinces.

Călcâiul stătea aşezat pe patul dublu, deasupra cuverturii albe cusute cu fir de aur. Îşi trăsese rochia albastră puţin peste genunchii bronzaţi şi privea în gol spre tavan. Era desculţă – tenişii stăteau aruncaţi pe covor – şi avea braţele desfăcute, iar gura întredeschisă îi fremăta uşor.

— Bună, draga mea, murmură Knopf cu ochii scânteind.

Fata clipi, zâmbi, apoi se ridică în capul oaselor. Părul îi căzu peste umeri. Bărbatul se apropie de pat. Lumina soarelui trecea blând prin perdelele de culoarea şofranului şi mângâia suav parchetul de culoare închisă, covorul gros, mobila masivă plină de intarsii. Câteva fâşii de soare se ondulau şi pe trupul ei.

Îi spuse calm:

— Te rog, dezbracă-te.

Iar ea se dezbrăcă. Era obişnuită cu stilul acesta laconic, precaut de a vorbi. Îl privea cu ochii ei verzi şi gura îi ardea.

O sărută şi îşi dădu jos cămaşa. O strânse în braţe şi îi şopti numele ca pe o blasfemie dulce. Sofia îi mângâie umerii striaţi şi îi ascultă vocea. Zâmbind, îşi lipiră buzele. Toţi oamenii excepţionali tânjeau după lucrurile simple pe care viaţa obişnuită le oferea.

Niciunul dintre ei nu mai scoase un cuvânt până când fapta nu fu săvârşită.

Ea stătea întinsă pe pat după aceea, iar el fuma calm, tolănit într-un fotoliu îmbrăcat în piele de culoarea cafelei.

Îl privea pe bărbatul numit Knopf şi se întreba:

„Oare sunt pregătită?“.

— Ai copii? întrebă ea brusc.

Knopf o privi, luat prin surprindere. Scutură scrumul şi spuse amuzat:

— Ştii că n-am.

— Da, dar vreau să spun: nu îţi doreşti?

— De ce îmi pui întrebările astea?

— Fiindcă vreau să ştiu dacă îţi doreşti copii, insistă ea.

Soarele îi făcea pielea să strălucească. Knopf mai trase un fum.

— Cel care nu îşi doreşte copii este cel care nu vrea să trăiască veşnic. Ţi se pare că eu vreau să mă sting brusc şi să fiu suflat de vânt?

Sofia îşi ţuguie buzele, apoi spuse:

— Eu nu asta am întrebat.

— Ai dreptate, aprobă el. Uite, de asta îmi place de tine.

— Că pun întrebări la care nu poţi răspunde?

— Nu. Că pui întrebări la care nu m-am gândit niciodată că va trebui să răspund.

Sofia îl privi fără să spună nimic. Bărbatul reluă:

— Lăsând la o parte latura vanitoasă a problemei… adevărul este că nu m-am gândit niciodată la copii. Nici că îi vreau, nici că nu îi vreau. Pur şi simplu nu mi-am pus problema.

Apoi îşi plantă iarăşi ţigara în gură.

Sofia voia să dea afară cuvintele, dar nu ştia cum. Bărbatul din faţa ei nu era genul de om căruia puteai să îi arunci în braţe o bombă de asemenea proporţii, pur şi simplu. Urmau consecinţele. Negăsindu-şi cuvintele potrivite, le rosti pe cele nepotrivite:

— Crezi în dumnezeu?

— Credinţa în dumnezeu e depăşită. Mai ales în ziua de azi, când… mă rog, ştii şi tu cum stau lucrurile.

— Mda, ştiu. Dar crezi în el?

— Nu. Ştiu că există. Nu am nevoie să cred.

— Ei bine, eu cred. Ştiu şi eu că există, l-am şi văzut o dată, dar de crezut cred în el.

— Ce e de crezut? Cum se manifestă o credinţă de genul acesta? întrebă Knopf.

Ţigara îi fumega între degete. Adăugă:

— A crede într-un astfel de dumnezeu este ca şi cum ai crede în ziua de astăzi că Pământul e rotund.

Sofia îşi îngustă ochii:

— Îmi spui că nu am nevoie să cred în suflet dacă există un trup?

Knopf pufni şi zâmbi uşor:

— Trebuie să recunosc că mereu am simţit că eşti mult mai înţeleaptă decât ar trebui să fii. Ce spui tu este cam brutal, dar da. Asta spun. Rolul credinţei este să înlocuiască acel ceva ce lipseşte. În cazul acesta, dovada. Dacă ai dovada, credinţa dispare de la sine, este o reacţie logică. Ce mai intervine aici este şi necesitatea. Unde duc întrebările astea?

Sofia rămase tăcută o vreme.

Cam brutal, da. Aşa era şi el. Brutal. Şi totuşi, în spatele figurii ce părea a fi cioplită în piatră, în spatele ochilor gri ca oţelul, în spatele aparenţei lui impecabile, probabil că şi el era un om şi, ca toţi oamenii, avea un suflet, o şoaptă pe care nu o puteai cunoaşte. Iar Sofia încerca să-i vadă sufletul, să se convingă că el era mai mult decât o maşinărie precisă, determinată şi motivată de un ţel ascuns.

Voia să creadă în sufletul lui Knopf, să creadă în el, deşi ştia că există. Voia să creadă în el cam la fel cum credea în dumnezeu, deşi ştia că şi acesta exista. Credinţa în ceva şi certitudinea că acel ceva era acolo şi făcea ceea ce trebuia să facă erau cele două feţe necesare ale aceleiaşi monede.

Sofia văzuse o faţă a monedei, iar acum voia să o vadă şi pe cealaltă.

— Trebuie să vorbim, murmură ea.

Knopf trase un fum prelung, apoi lăsă câteva secunde lungi să treacă şi spuse în timp ce sufla fumul afară:

— Pare serios.

— Este.

— Te ascult.

— Sunt însărcinată.

Knopf, bărbatul ăsta din faţa ei, o ţinea în braţele lui puternice şi o săruta. Îi mângâia umerii şi îi ciupea lobii urechilor cu dinţii lui albi. O împingea uşor pe marginea patului şi îi ridica bărbia cu un deget. Ea îşi lipea pieptul de al lui, strivindu-şi sânii ca să-i simtă bătăile inimii bătrâne. Privirea lui făcea cât o sută de duşuri reci, dar sprâncenele lui spuneau o altă poveste.

— Felicitări, zâmbi el privind pe lângă ea.

— Mulţumesc. La fel şi ţie, îi întoarse ea zâmbetul.

Knopf mai trase un fum, apoi spuse privind capătul ţigării:

— Sugerezi că e al meu.

Nu era o întrebare.

Sofia stătea în braţele lui după ce se împreunau şi îşi ducea pumnii la piept, lăsându-se învăluită în cearşaful alb şi răcoros. Când stătea deasupra ei, gura îi fremăta de parcă ar fi vrut să i se confeseze. Niciodată nu o făcea.

— Nu sugerez nimic. Chiar este al tău.

— Vrei să-l păstrezi?

— Încă nu ştiu. Dar cred că vreau.

— Ce le vei spune oamenilor?

Knopf putea fi foarte tandru şi atent. Ea stătea întinsă pe pat, pe o parte, sprijinită într-un cot, iar el îşi trecea uşor degetele peste trupul ei, trecea peste o coapsă bronzată, cobora în adâncitura dintre coaste şi şolduri ca o pasăre căutându-şi cuibul, apoi urca peste umărul ei. Îi spunea că era frumoasă, dar rar. Faţă de alţii părea rece şi calculat, dar ea simţea că în spatele frunţii sale o furtună se dezlănţuise.

— Nici asta nu ştiu, recunoscu ea.

— Când te confrunţi cu o asemenea situaţie, răspunsuri de genul „nu ştiu“ tind să facă lumea să se simtă neliniştită.

— Te simţi neliniştit? îl iscodi ea, trăgându-se spre marginea patului.

Îşi adună tot părul într-un coc şi arăta adorabil cu gâtul expus, subţire şi lung. Bărbia ascuţită îi dădea un aer aristocratic. Era foarte frumoasă.

— Ce spui tu sunt lucruri serioase, răspunse bărbatul.

— Nu-ţi cer pensie alimentară, dacă la asta te gândeşti.

— Nici nu ofeream aşa ceva. Dar încă trăim într-o lume normală, iar faptul că o tânără de 17 ani vine într-o zi acasă şi îşi anunţă mama că e însărcinată va ridica nişte întrebări. Şi e bine să ai răspunsuri pentru ele.

— Vrei să-mi sugerezi câteva?

— Toate la timpul lor. Am şi eu nişte întrebări.

— Spune! zâmbi ea, ca şi cum jucau un joc.

Knopf nu o atingea niciodată dacă nu erau singuri. Nu o privea altfel decât ca pe un obiect de mobilier dacă nu erau singuri. Aşa denumise ea privirea lui din public. „Privirea de decor.“ O privea ca şi cum ea făcea parte din fundal, ca şi cum era un cameleon care nu ieşea cu nimic în evidenţă. Părea mereu stăpân pe el şi niciodată nu îl auzise spunând cuvinte cu înţeles echivoc. Uneori, când stăteau în paturile acelea mari şi somptuoase, între aşternuturi scumpe, Sofia avea impresia că el ţinea la ea. Apoi îşi dădea seama că nu putea concepe aşa ceva. Nu ştia ce ar fi putut însemna ca un om precum Knopf să ţină la ea. Să o iubească? Era atras de ea, iar ea era fascinată de el. Atitudinea lui dezarma pornirile ei. După ce o lăsa pe spate, ca să-şi tragă răsuflarea, ea îşi dorea de multe ori să-l strângă în braţe, să-l sărute, să-i spună lucruri secrete şi să-i facă declaraţii neverosimile. Dar el era rece şi îndepărtat de îndată ce climaxul se împrăştia spre marginile camerei. Stătea lângă ea, dar nu mai era acelaşi om din urmă cu trei minute. Era omul de dinainte să se deschidă uşa. Era gata de plecare.

— Din circumstanţe deduc că ar trebui să fii în luna a doua, începu el. O să mai treacă măcar o lună până când o să înceapă să se vadă că eşti cu prunc.

Făcu o pauză.

Sofia îi urmărea gura.

— Eşti o tânără inteligentă. Totuşi, cred că un copil e o responsabilitate care depăşeşte puterile tale actuale. Viaţa ta se va schimba pentru totdeauna. În bine sau în rău, asta depinde. Vreau să te gândeşti foarte bine la alegerea ta. Eu nu voi fi lângă tine. E foarte simplu. Alegerile mele nu pot fi îngreunate de tine sau de ceea ce creşte în pântecul tău.

Brusc, Sofia se cutremură. Deşi afară era soare, i se făcu frig. Undeva, în străfunduri, pricepu încotro mergea discuţia. Îşi trase cearşaful peste umeri.

— Ştiu că nu cauţi să mă legi de tine, dar alegerea ta este una care oricum mă afectează.

Knopf o asculta uneori. Nici ea nu ştia când anume, dar o asculta.

— Crezi că ce ai făcut tu acum este ceva ce se poate desface. Spune-mi, de ce vrei copilul ăsta?

Sofia îl străpunse cu privirea ei verde, iar apoi spuse:

— Nu ştiu.

— Ce ţi-am spus legat de cuvintele astea?

Sofia îl privi. Nările îi fremătau. Rosti cuvintele ferm, crezând în ele ca într-o religie veche şi dură ca oţelul:

— Îl vreau fiindcă sunt mama lui. Şi asta e de ajuns.

Knopf îşi îngustă ochii.

Stinse ţigara în scrumiera de pe măsuţa din faţa lui, apoi se ridică în picioare. Sofia îl urmărea nemişcată. Era ca şi cum ar fi privit un leopard încordându-se, pregătit să se arunce asupra prăzii sale.

Bărbatul se opri la piciorul patului şi întinse un braţ spre ea. Îi făcu semn să-l urmeze. Fata dădu cearşaful la o parte şi ochii i se înseninară. Îi apucă mâna şi se lipi de el. Pieptul i se ridica şi cobora cu viteză.

Văzându-i privirea, probabil că Knopf îşi aduse aminte de cuvintele vânzătorului de suflete: „Zâmbetul unei fete este mai preţios decât istoria, filosofia, educaţia, religia, legea, politica, economia şi toate ramurile ştiinţei la un loc“.

Knopf îi mângâie obrazul şi îi aranjă părul, care părea aproape roşu în lumina puternică a soarelui. Ţinând-o de mână, se îndreptă spre balcon. Afară era un cer perfect de vară. Sofia era lângă el. Priviră oraşul care se aşternea sub ei, în toată măreţia lui. Întins, colorat şi zgomotos. Bulevarde largi, zgârie-nori albaştri, pasaje lungi şi pline de serpentine ameţitoare. Parcuri pline de viaţă şi poduri de oţel negru. Oameni cu griji şi oameni fără griji. De la etajul 19, panorama valora mai mult decât istoria multor popoare.

Knopf zâmbea mulţumit şi privea în zare, de parcă toată lumea era a lui.

Dar pentru Knopf zâmbetul acestei fete nu însemna chiar atât de mult ca pentru Faust. Knopf nu făcuse un pact cu diavolul, ci făcuse un pact cu dumnezeu.

Se întoarse spre Sofia şi spuse:

— Ştii…

Degetele sale se ridicară încet de pe şoldul ei, îi mângâiară spatele, apoi o apucară de ceafă şi, cu o mişcare bruscă, o împinseră peste balustradă. Ţipătul Sofiei se îndepărtă de el cu viteză, pe măsură ce trupul ei se apropia de asfalt.

In hoc signo vinces.

Sofia îşi scutură capul şi întrebă:

— Poftim?

— Te-am întrebat despre ce vrei să vorbim. Ai spus că trebuie să vorbim, repetă Knopf şi mai trase un fum din ţigară.

— Ah, am uitat ce voiam să spun, minţi ea. Probabil nimic important.

Knopf ieşi din apartament şi se îndreptă spre maşina din parcarea hotelului.

Medită la ceea ce făcuse. La ceea ce făcea.

Ca un om cu o inteligenţă tăioasă, pe care o demonstra în mod subtil zi de zi, lăsându-şi adversarii şi aliaţii deopotrivă cu bărbiile atârnând, Knopf probabil ştia că femeia era principalul obiect de seducţie al capitalismului. Iar el, Knopf… cred că voia să pună în genunchi capitalismul şi să îi reteze capul urât dintr-o singură lovitură. Tot ce făcea, tot ce făcuse vreodată părea orientat spre acest unic scop. Toate armele lui păreau aţintite spre capitalism. Erau încărcate şi bine unse. Tot ce aşteptau era să vină clipa potrivită, iar clipa aceea se apropia. Căci, dacă situaţia generală, dacă tot ceea ce aveau oamenii în ziua de azi le fusese oferit de capitalism, ei bine, fascismul de modă veche avea să le ia înapoi.

În camera de hotel, Sofia se îmbrăcă cu lene, dar nu uitase de teama care o cuprinsese în clipa în care voise să-i spună lui Knopf că el era tatăl copilului ei. Instinctul fetei, ca un muşchi conectat la întregul Univers, zvâcnise şi, fără ca ea să ştie, îl atinse şi pe bărbatul de lângă ea.

Secretul ei era încă bine păstrat, dar lucruri masive şi de neoprit se puseseră deja în mişcare.

***

Trebuia să meargă la o expoziţie cu picturi de Alex Katz, la Galeria Albertina, împreună cu Jenny, dar Jenny era în spital, fiindcă suferise un prolaps rectal în urmă cu două zile, aşa că nu putea să o însoţească pe Sofia la expoziţie. Vorbiseră la telefon imediat după ce fusese internată în spital. Jenny zicea că medicii ziceau la rândul lor că de vină era constipaţia ei perpetuă. Opinia ei era că toate pastilele alea pe care le luase ca să slăbească îi făcuseră asta. Nu mai avusese scaun normal de jumătate de an.

Şi acum probabil că te întrebi, strâmbând din nas: ce dracu’ e ăla „prolaps rectal“?

Ei bine, cică prolapsul rectal e un eveniment foarte neplăcut, care se desfăşoară astfel: pereţii rectului se prăbuşesc şi ajung să iasă prin anus, în afara corpului.

Nu se ştiu exact motivele pentru care se întâmplă asta. Unii, ca Moschcowitz, spun că ar fi o formă de hernie cauzată de un defect al pelvisului. Alţii, ca Broden sau Snellman, sunt de părere că prolapsul rectal e o invaginaţie circumferenţială a rectului, care tinde să se agraveze în timp. Medicii se ceartă mereu pe teme de genul ăsta, fiindcă toţi vor să vorbească şi niciunul nu vrea să asculte, iar fiecare vrea să îşi impună punctul de vedere.

Lista de motive şi de simptome este lungă, aşa că nu o mai reproduc aici. Cert este că doare ca dracu’, arată ca dracu’ şi de obicei ajungi sub cuţitul medicului ca să scapi de aşa ceva.

Stătea pe un scaun lângă rezerva în care era instalată Jenny. Aştepta ca medicul să iasă de la consult, ca să poată sta de vorbă cu ea un pic.

În faţa ei se opriră doi bărbaţi. Unul era medic, tras la faţă, îmbrăcat în pantaloni de stofă şi purtând un halat alb peste haine. Nu avea stetoscop în jurul gâtului. Celălalt era un bărbat la vreo 40 de ani, care purta un costum de lână, gri. Avea cravata de la gât desfăcută şi fruntea îi lucea de transpiraţie. Emana un iz fierbinte de mosc, pe care Sofia se aplecă uşor înainte ca să i-l adulmece.

— Am primit raportul, spuse medicul, ridicând în aer un dosar albastru.

— Hai să vedem care e faza, ceru bărbatul în costum şi se apropie mai tare de el.

— Stai, stai! spuse medicul, dându-se înapoi un pas şi strângând dosarul la piept ca pe un copil fragil. Înainte să-ţi arăt raportul, mai spune-mi o dată care e povestea.

— De ce? se miră bărbatul în costum şi îşi puse mâinile în şolduri.

Atunci Sofia văzu că avea un pistol negru la şold şi deduse că era poliţist. Probabil detectiv, fiindcă ofiţerii erau obligaţi să poarte uniforme în timpul serviciului. Doar cei de rang mai înalt puteau umbla în civil.

— Fiindcă am aici raportul legistului. Şi omul a scris aici nişte chestii foarte interesante despre mortul nostru. Ce îmi ascunzi?

— Omule, termină cu prostiile. Nu ascund nimic. Nu ştiu decât ce ştii şi tu. L-au găsit pe platforma de beton din faţa unui bloc. Nimeni nu l-a văzut căzând sau fiind împins. Nu există niciun martor. Nu ştim cine e şi ce dracu’ căuta acolo. Ce scrie în raportul ăla?

— Nişte chestii foarte interesante, zâmbi medicul.

Era un zâmbet disperat.

— Cum ar fi?

— Aruncă un ochi aici.

Detectivul apucă cu mâini lacome dosarul şi îl deschise. Răsfoi câteva pagini şi se încruntă brusc. Îşi ridică ochii spre medic, apoi îi coborî iarăşi în dosar. Trase aer în piept, închise dosarul, apoi se uită la medic:

— Ăsta vorbeşte serios? ciocăni el cu degetul în foaia din faţa lui.

— El a examinat nenorocirea aia, confirmă omul în halat.

— Păi… ce scrie aici…

Medicul îşi ridică sprâncenele şi se vedea că făcea eforturi ca să nu arate cât de tare îl bulversa toată povestea.

— Hai să vorbim cu el, spuse detectivul şi se îndepărtară amândoi cu paşi apăsaţi.

Sofia murea de curiozitate să ştie despre ce vorbeau cei doi, dar asta este o altă poveste.

Între timp, medicul ieşi din rezerva lui Jenny, aşa că trebuia să intre. O văzu pe prietena ei întinsă pe pat pe o parte, cu nişte tuburi de cauciuc negre ieşindu-i de sub pătură.

— Hei, sexy! o salută Sofia.

Se apropie şi vru s-o sărute pe obraz, dar fata o respinse:

— Nu îmi mai spune aşa. Nu sunt sexy. Mă simt groaznic şi arăt dezgustător. Nu te apropia de mine!

— OK, murmură Sofia şi se dădu un pas înapoi.

Se lăsă pe un fotoliu şi o întrebă pe Jenny cum se simţea.

— Ca dracu’, cum vrei să mă simt? Uite şi tu cum arăt! Colonul mi-a ieşit afară din corp. Mă cac printr-un tub, spuse ea îngreţoşată şi apucă cu furie unul dintre tuburile de cauciuc negre care ieşeau de sub pătură. E ca şi cum aş fi pe stop… non-stop! Nu îmi pot controla sfincterul şi curge din mine căcat încontinuu. Ah, vreau să mor! Auziţi?! se răsti ea la cei ce treceau pe coridor.

— Calmează-te, gata, îi spuse Sofia şi o luă de mână. O să te opereze şi o să fie bine.

— Şi cum dracu’ o să mă prezint la şcoală, în toamnă? O să mă ştie toţi. O să fiu bătaia de joc a liceului!

Sofia vru să o liniştească iarăşi, dar se abţinu. În clipa aceea realiză că Jenny era genul de tipă care ar fi fost în stare să se sinucidă dacă nu putea fi frumoasă şi admirată mereu. Pe Sofia o scârbea genul ăsta de oameni, aşa că nu mai scoase niciun cuvânt. O lăsă pe fata de lângă ea să se vaite. Oricum, probabil că avea dreptate. Cariera ei de regină a balului se încheiase. Jenny era însă destul de lucidă încât să poată concluziona:

— Totuşi, o să încerc să fiu invizibilă. Anonimă. Ceea ce nu este băgat în seamă nu există, spuse ea cu amărăciune.

Dumnezeu tresări la auzul acestor cuvinte.

Jenny oftă şi căzu într-o stare de catatonie autentică. Nu cerşea atenţie sau îmbunare.

— De ce eşti supărată?

— Fiindcă o să fiu un nimic, murmură Jenny, şi asta mă întristează.

Iar figura ei arăta, într-adevăr, groaznic. Arăta ca scoarţa înnegrită şi plină de cute a unui copac bătrân, ca figura acrită de vreme a unei femei ce nu cunoscuse niciodată atingerea tandră a iubirii, ci doar smuciturile anonime ale plăcerii trecătoare.

Sofia voia să-i spună lui Jenny că era însărcinată, dar în mintea ei văzu reacţia fetei: „De ce aş face aşa ceva? Ţin la corpul meu. Şi la silueta mea. Ştii cât am muncit pentru ea? De ce mi-aş distruge corpul, rămânând gravidă? Şi banii… De ce mi-aş pierde timpul şi banii, rănind şi crescând o fiinţă care oricum va muri?“.

Copilul ăsta deja însemna mult pentru ea şi nu voia ca prima menţiune legată de el să fie urmată de un asemenea potop de cuvinte urâte şi pline de ură. Dar vorbele nerostite ale prietenei sale o făcură să se gândească: cum va fi copilul acesta?

Jenny avea o scară de valori aliniată la standardele moderne. Nimicul din viziunea ei putea să aibă o gamă largă de calităţi. Pentru o clipă, Sofiei i se făcu frică pentru copilul ei. Lumea asta îl va mesteca şi îl va scuipa în praf. De fapt, nici măcar nu era nevoie de aşa ceva. Lumea doar îşi va pironi ochiul asupra lui. Va fi destul de puternic să suporte privirea lumii?

Va fi oare un om cu piele fină, dinţi perfecţi şi un trup sculptat după standarde intangibile? Va face parte dintre oamenii frumoşi? Sau va fi o răţuşcă urâtă, cu dinţi strâmbi şi ochelari cu lentile groase, care va trebui să se mulţumească cu lumea cărţilor sau compania unor indezirabili?

Va fi o prezenţă de necontestat sau va fi un nimic? Un om de valoare sau un becisnic?

Sofia îşi dădu seama că nici măcar ea însăşi nu ştia ce era. Sigur, frumuseţea ei era o certitudine, dar niciodată nu o considerase cel mai mare atu al său. Alesese să păşească pe altă potecă, pe cea mai puţin bătătorită, a ideilor încăpăţânate.

Îşi închipui o armată de oameni frumoşi. Femei şi bărbaţi, înalţi, supli. Îmbrăcaţi bine, strălucind, arătând ameninţător şi intimidant. O lumină puternică venea din spatele lor. Şi copilul ei – avea un puternic sentiment că avea să fie băiat – stând în faţa lor, cu picioarele bine înfipte în pământ, sfidându-i, ameninţându-i cu prezenţa sa. Lumina care venea dinspre ei nu îl afecta. Dar el privea în sufletele lor şi vedea hăul şi frigul şi singurătatea. Îi intimida şi îi împingea pe toţi în întuneric, pe toate acele făpturi perfecte. Acei oameni frumoşi.

Aşa că întrebarea pe care trebuia să şi-o pună era, de fapt: va voi copilul ei să fie unul dintre oamenii frumoşi? Sau va alege calea cea mai grea? Instinctele erau greu de ignorat, iar aceasta era una dintre marile bătălii care trebuiau duse.

Văzând că nu era chip să o îmbuneze pe prietena ei prolapsată, Sofia încercă să schimbe subiectul. Jenny îşi aduse aminte de cheful din seara aceea:

— Mergi la party în seara asta?

Sofia se simţi brusc vinovată, dar nu avea rost să mintă:

— Da, cred că da. Păcat că nu poţi veni şi tu.

— Mda, ce să-ţi spun, se bosumflă ea. Ai grijă ce pahare duci la gură. Să nu îţi strecoare vreun tip pastile în băutură. Nu vreau să te văd pe la TV că ai fost victima unui date-rape.

— Ce vorbeşti? întrebă Sofia şi fu pe punctul de a izbucni în râs.

— Să nu zici că nu te-am avertizat, oftă Jenny plictisită.

— Pot să am grijă de mine, insistă Sofia.

— Mă rog.

— Mulţumesc oricum, adăugă ea, dar Jenny nu putea fi împăcată nicicum.

Ieşind în curtea spitalului, nu îl observă pe bărbatul în costum gri care o urmărise toată ziua şi se gândi că secretul ei era încă bine păstrat. De data asta însă se înşela.

***

Stăteai în faţa uşii negre încrustate în peretele alb ca laptele. Ai atins mânerul şi ai împins uşa înainte, iar la trei metri în faţa ta, Albert, era o altă uşă, tot neagră, săpată tot într-un perete alb. Ai deschis-o şi pe aceea şi ai făcut doi paşi înainte, iar prin faţa ta a trecut o femeie în taior şi pantaloni mulaţi de stofă, cu părul prins într-un coc atât de strâns, încât zâmbea tot timpul. Căra un vraf de foi tipărite. Nu te băga în seamă şi nici tu nu ai băgat-o în seamă, iar undeva în dreapta a sunat un telefon şi cineva a răspuns la el cu întârziere.

Ai înaintat spre a treia uşă şi ai deschis-o şi pe aceea. Holul se vărsa într-un birou dreptunghiular. În mijlocul lui se afla un birou din lemn de stejar. Era simplu şi aproape pustiu. Un laptop era deschis în mijloc şi o lampă de birou elegantă, din inox, lumina difuz dinspre partea dreaptă. Scaunul era întors cu spătarul spre tine.

— Domnule… ai şoptit sfios.

Spătarul s-a rotit şi domnul Knopf a apărut în faţa ta. Teatral, ca un personaj negativ dintr-un film cu James Bond.

Albert îl admira pe Knopf, se cutremura de respect pentru el şi era golit de suflet din cauza fricii pe care acesta i-o inspira. Credea în Knopf mai tare decât credea în dumnezeu. Nu ar fi făcut ce făcea dacă nu ar fi crezut în el. Acesta era un om care devenise zeu prin puterea credinţei în forţele proprii şi în faptul că nimic nu era imposibil dacă nu voiai să fie. Uneori, Albert îşi imagina că se află faţă în faţă cu Knopf, pus în faţa alegerii de a-l ucide sau de a accepta să fie ucis de acesta. Albert ucisese cu propriile sale mâini. Era necruţător. Dar oare Knopf o făcuse? Îi privea ochii gri ca oţelul în căutarea răspunsului.

— Ce ascunde fata? a întrebat el.

O formalitate, erai sigur de acest lucru. Nu ştiai de ce, dar privirea lui îţi spunea că ştia despre ce era vorba. Întrebarea lui urma protocolul dintr-un motiv obscur. Ca şi cum cunoştea deja viitorul, dar ştia şi faptul că nu se putea ajunge la el decât pe un drum anume şi că niciun pas nu era prea neînsemnat ca să fie omis.

— E însărcinată, domnule, ai răspuns tu.

Domnul Knopf a rămas impasibil.

Nimic nu putea fi dezvăluit de privirea lui imobilă. Poate că se gândea că era un lucru pe care ar fi trebuit să-l ia în calcul. Poate că se gândea că fetele tinere aveau prostul obicei de a rămâne însărcinate cu bărbaţi mai în vârstă, cu bărbaţi influenţi, şi că poate acest lucru nu era un clişeu, ci ceva aievea, asemenea unei omniprezente legi a fizicii, şi poate că se gândea că oamenii trivializau acest fenomen, fiindcă erau prea proşti să-l înţeleagă. Viaţa îşi cerea drepturile şi nu conta cine îi erau părinţii.

Sau poate că îşi dădea seama că blestemul celor puternici îl lovise şi pe el. Fiindcă el nu spunea minciuni. Rostea adevăruri tăioase şi urâte, dar nu minciuni. Iar acum, o minciună urâtă se strecura uşor şi sigur dedesubtul tuturor lucrurilor pe care le construise. Iar el trebuia să o ascundă. Nu îşi permitea scandalul.

Sau poate că se gândea că era doar ghinion. Ghinionul său, unica sa greşeală, care lovea cu securea la temelia realizărilor sale.

Ai încercat să-i pătrunzi gândurile, Albert, dar acolo unde eu am dat greş până acum, tu, în mod sigur, nu vei izbândi.

Aşa că ai spus:

— Vrea să-l păstreze.

— Ai întrebat-o? a rostit el, uşor amuzat.

— Conversaţia dintre ea şi medicul care a consultat-o…

Domnul Knopf şi-a ridicat atunci sprâncenele dese, apoi s-a încruntat brusc. Chipul lui a devenit o mască imobilă, iar cu această mască imobilă a rostit sentinţa:

— Trebuie să te ocupi de medic. Şi de ea.

Iar tu ai icnit.

Domnul Knopf era pe cale să se întoarcă cu spatele la tine, înapoi la meditaţiile şi planurile lui, când tu, Albert, ai făcut ceva pentru prima şi ultima oară în viaţa ta: ai pus la îndoială decizia lui.

— Domnule, poate ar trebui să alegeţi altă cale, ai îndrăznit cu sfială, Albert, şi nu ştiai de unde vin cuvintele.

Erau cuvintele unui străin ieşind din gura ta.

Dar nu, tu erai cel care le rostea. Şi ai continuat să le rosteşti:

— Poate dacă o plătiţi… Sau aş putea să aranjez un avort. O sedez, o duc la un cabinet. Foarte discret. Când se va trezi, nici nu-şi va aminti că a fost însărcinată.

Domnul Knopf te-a privit cu coada ochiului. Nu existai cu adevărat pentru el, păreai ceva abstract, o imagine conjurată doar la nevoie, apoi surghiunită înapoi în uitare, aşa că vorbele pe care le-a rostit nu îţi erau destinate. Erau, de fapt, ultimele lui gânduri legate de ea:

— Banii cumpără tăcerea pentru o vreme. Un glonţ în cap o cumpără pentru totdeauna, a spus el pe un ton care a făcut ca sângele tău, Albert, să se oprească câteva secunde din curs. Oricum, ea nu vrea bani. Pentru ea banii nu au valoare. Nici puterea nu înseamnă nimic.

— Atunci ce vrea, domnule?

— Vrea doar să-mi testeze sufletul, a rostit el cu o subită revelaţie în voce.

Apoi, domnul Knopf s-a întors cu totul.

Da, Knopf era şi el necruţător şi, ca orice tiran autentic, nu se sfia să-şi murdărească mâinile cu sânge.

Întâlnirea a luat sfârşit, iar sufletul tău era mai cald fiindcă ai plecat din compania lui.

Marilyn Manson – The Beautiful People