© 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4066-9

ISBN PDF: 978-973-46-4067-6

ISBN print: 978-973-46-3938-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Adelin Petrişor, Kim Jong Un salutând mulţimea adunată la parada militară (fotografie câştigătoare a categoriei „Editorial Non-Pro“, International Photography Awards, 2012)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ADELIN PETRIŞOR (n. 1975) este unul dintre cei mai cunoscuţi jurnalişti de război din România. Şi-a început cariera în anul 1994, la postul de radio 2M+. A lucrat la Tele 7abc, TVR, Antena 1 şi Realitatea TV. În prezent este corespondent special al televiziunii publice. A transmis din Irak, Afganistan, Liban, Israel, Algeria, Albania, Egipt, Tunisia, Siria şi alte zone de conflict. În 2006 a realizat un reportaj în închisoarea americană Guantánamo. În timpul ofensivei americane din Irak, în 2003, a fost singurul corespondent român care a transmis din Bagdad. De-a lungul timpului a intervievat personalităţi precum Yasser Arafat, Ehud Barak, Benjamin Netanyahu, Valentino Rossi, ayatollahul Mohammad Fadlallah, Jaap de Hoop Scheffer. A fost distins cu Marele Premiu APTR în 2003, Premiul pentru cel mai bun reportaj în 2007 şi Premiul pentru documentar politic în 2009. În 2012 a participat la International Photography Awards (Los Angeles) cu cinci fotografii realizate în Coreea de Nord, fiind printre finaliştii la Marele Premiu „Discovery of the year“ şi adjudecându-şi premiul la secţiunea „Editorial Non-Pro“. Documentarul Coreea de Nord, nimic de invidiat a rulat la TIFF în 2012. În 2013 a fost ales în selecţia oficială la Astra Film Festival Sibiu, unul dintre cele mai importante festivaluri de documentare din Europa de Est. La Editura Polirom a mai publicat Războaiele mele (ediţia I, 2010; ediţia a II-a, 2013) şi albumul de fotografii Coreea de Nord, un lagăr cât o ţară (2012).

Pentru Smaranda, Maria şi părinţii mei,

cu dragoste şi speranţa că le-am dat şi motive de mândrie, nu doar emoţii

Mulţumiri

Aş vrea să le mulţumesc operatorilor care, de-a lungul celor 18 ani de presă, m-au însoţit în deplasările din zonele de război: Liban, Albania, Irak, Afganistan, fosta Iugoslavie, Israel, Libia, Egipt, Tunisia, Algeria sau Siria. Cu siguranţă, fără curajul şi profesionalismul lor, reportajele mele nu ar fi fost la fel. Cum nu sunt foarte mulţi nebunii care au făcut asta, îi voi enumera aici, fără teamă că lista va ocupa prea mult loc: Mihai Nagy, Cosmin Herea, Mihai Jipa, Dorin Bunea, Florin Dobre, Dan Gecui şi Cătălin Popescu (zis şi Grasu’).

Nu în ultimul rând, aş vrea să-l amintesc pe Ferenc Vasas, profesor de jurnalism şi bun amic, cel care a fost lectorul acestei cărţi.

Tuturor le mulţumesc frumos!

Pregătiri

Ştiu ce a însemnat comunismul românesc. Din fericire, l-am trăit pe pielea mea mult mai puţin decât au făcut-o alţii, doar vreo 14 ani. Dar a fost de-ajuns ca să gust din mai toate „plăcerile“ unei vieţi controlate dement de un regim ostil omului: mâncare pe cartelă, cozi la alimentară, lumină şi apă caldă cu program, propagandă turnată cu găleata în puţinele ore de program TV, manifestări faraonice organizate pentru omagierea dictatorului.

Mai târziu, când aveam să-l descopăr pe Orwell, am înţeles că întotdeauna există şi mai rău, dar mi-am zis că e ficţiune, că e ceva scornit de mintea unui scriitor dezamăgit de socialismul la care visa, imaginativ şi pervers. Aveam să văd că O mie nouă sute optzeci şi patru îşi poate găsi lejer corespondentul în realitate, şi asta se întâmplă în Coreea de Nord, o ţară închisă, condusă de un regim autoritar comunisto-ereditar, singurul de acest tip din lume.

Habar nu am dacă fondatorul comunismului coreean, Kim Ir Sen, s-a inspirat din Orwell sau a inventat, ajutat de camarilă, toate metodele bolnave prin care a făcut dintr-un popor jucăria unei familii. Cert este că El, „liderul suprem“, a venit la putere în 1948, cu un an înainte ca Orwell să publice O mie nouă sute optzeci şi patru. De atunci, liderii nord-coreeni au avut suficient timp să rafineze metodele prin care-şi torturează propriul popor.

Acelaşi Kim Ir Sen a născocit doctrina juche; în traducere, termenul ar însemna „prin noi înşine“. Timp de 20 de ani, până în ’70, liderul suprem şi alţi câţiva teoreticieni au elaborat această doctrină. Iată două dintre ideile ei principale: Coreea de Nord trebuie să se bazeze pe resursele proprii, iar componenta militară a regimului trebuie să fie foarte puternică. Teoretic, juche înseamnă că puterea aparţine poporului, oamenilor de rând, ei fiind responsabili de construcţia viitorului ţării. În practică, lucrurile stau cu totul altfel. Puterea este concentrată în mâinile liderului, ajutat de o camarilă formată din politruci şi generali. Regimul a izolat practic ţară şi, prin propagandă şi forţă, a modelat poporul aşa cum a vrut.

Kim Jong Un, al treilea şi actualul lider absolut, a dus doctrina juche mai departe. El le-a vorbit celor din partid despre „kimilsungism“ şi „kimjongism“, cuvinte derivate din numele bunicului, respectiv tatălui său. În opinia tânărului dictator, aceste cuvinte definesc ideologia revoluţionară a erei juche.

Poate vi se pare mult prea mult. Da, aşa este, dar numai pentru o lume deschisă. Pentru Coreea de Nord nu e nimic neobişnuit. La şcoală, copiii învaţă că fondatorul avea puterea să oprească sau să aducă ploaia şi că, la moartea sa, au lăcrimat toate vietăţile pământului.

Din cauza izolării Coreei de Nord la nivel mondial, se ştiu mult prea puţine despre această ţară. Despre lideri s-a aflat totuşi câte ceva, în special din portretele creionate mai mult sau mai puţin corect de serviciile de informaţii occidentale.

Nu ştim însă mai nimic despre oamenii obişnuiţi, despre viaţa de zi cu zi. Minusculul produs intern brut, unul dintre cele mai mici din lume, ne arată că în Coreea de Nord se trăieşte cumplit de greu. Însă nimic mai mult. Toată lumea vorbeşte despre foametea dintre 1994 şi 1998, dar nimeni nu ştie dacă atunci au murit sute de mii de oameni sau câteva milioane. Datele diverselor organizaţii nonguvernamentale şi ale Naţiunilor Unite se bazează pe estimări şi nu pot fi luate în considerare într-un studiu serios. De exemplu, în funcţie de sursă, în marea foamete de după ’90 au murit între un sfert de milion şi trei milioane şi jumătate de oameni. O nebunie, un adevărat genocid, cum nu a mai fost după cel de-al doilea război mondial. Toată lumea vorbeşte despre lagărele de muncă forţată, însă pe hărţi acestea au apărut abia acum câţiva ani, şi asta după ce au putut fi intervievaţi câţiva supravieţuitori – foarte puţini.

Este clar că nu doar regimul de la Phenian a recurs la propagandă. În lupta cu clanul Kim, şi Occidentul s-a folosit de această armă. Sigur, în Vest, propaganda arată altfel, însă tot propagandă se numeşte.

În aceste condiţii, o vizită în Coreea de Nord este visul oricărui jurnalist de pe planetă. Doar aşa poţi încerca să vezi cu ochii tăi dacă poveştile oribile auzite sunt doar legende urbane sau reprezintă cruda realitate.

Prin 2007 am făcut primii paşi spre această rară experienţă jurnalistică. Am căutat pe internet, în speranţa că voi găsi un e-mail al ambasadei la care să pot trimite o cerere oficială. Am găsit doar câteva telefoane, la care, din nefericire, nu mi-a răspuns nimeni o bună bucată de vreme. După mai multe încercări, într-o bună zi, o voce piţigăiată mi-a dat speranţe oferindu-mi un fax la care să-mi trimit solicitarea. Firavul semn bun a fost urmat, normal, de o lungă perioadă de tăcere. Nimeni nu-mi putea confirma nici măcar primirea cererii, ce să mai vorbim de procesare, aprobare…

Între timp am schimbat redacţia şi, o perioadă, s-a aşternut praful pe visul meu jurnalistic. După vreun an am reluat asaltul asupra ambasadei nord-coreene. Aceeaşi demenţă a telefoanelor la care nu răspundea nimeni. Înarmat cu o hârtie cu antet în care ceream viză de jurnalist, mi-am luat inima-n dinţi şi m-am dus la ambasadă.

Clădirea este situată într-una dintre cele mai bune zone ale capitalei, undeva în nord, pe malul lacului Herăstrău. În cea mai mare parte a ambasadei nu stau diplomaţii nord-coreeni. Nu. Îşi are birourile o mare firmă rusească de produse petroliere. Legenda urbană spune că, în urmă cu mulţi ani, din cauză că Phenianul le-a tăiat fondurile (nu le-a mai plătit nici măcar salariile), diplomaţii au fost obligaţi să se autofinanţeze şi au închiriat sau au vândut – nu se ştie – clădirea firmei ruseşti.

Ajuns la poarta reprezentanţei nord-coreene, am fost întâmpinat de un jandarm plictisit şi, în acelaşi timp, extrem de mirat să vadă pe cineva doritor să stea de vorbă cu un oficial al ambasadei.

— Bună ziua. Ce doriţi? m-a întrebat bărbatul întredeschizând uşa gheretei în care-şi făcea veacul.

— Aş vrea să stau de vorbă cu cineva de la consulară…

— De la consulară? a repetat el arcuindu-şi sprâncenele, mirat probabil că există şi oameni care ar dori o viză pentru Coreea de Nord. Sunaţi la interfon şi vorbiţi cu ei, mi-a spus şi mi-a arătat un aparat amplasat pe poarta scorojită a reprezentanţei diplomatice.

În timp ce jandarmul închidea uşa gheretei, am apăsat înfrigurat butonul, întrebându-mă dacă voi avea mai mult noroc decât am avut cu telefonul. După câteva secunde, o voce de bărbat m-a întrebat într-o română aproximativă ce doresc. Când am spus că sunt jurnalist şi că vreau să vorbesc cu un diplomat, legătura s-a întrerupt pur şi simplu.

Am rămas contrariat în faţa interfonului, neştiind dacă să mai stau sau să plec. M-am uitat la jandarm: a ridicat din umeri şi mi-a zâmbit uşor stânjenit. Până să-mi revin din uimire, ca-ntr-un film de groază, poarta mare a ambasadei a început să se deschidă scârţâind; imediat şi-a făcut apariţia un bărbat slab, de vreo 50 de ani, îmbrăcat cu pantaloni de stofă şi o cămaşă albă, bine apretată. Tacticos, folosind o telecomandă, omul a închis poarta, de parcă se temea ca nu cumva să intru în ambasadă şi să cer azil politic.

— Ce doreşte? m-a întrebat uitându-se undeva pe lângă mine.

— Sunt jurnalist şi aş vrea să fac un reportaj la Phenian, i-am zis întinzându-i hârtia cu cererea oficială.

— Aha, da, da, înţeleg. Şi când vrea să plecaţi?

— Păi, asta depinde de dumneavoastră. Aş dori să vorbesc cu cineva de la dumneavoastră, să-i explic ce am dori să filmăm şi să aflăm care sunt condiţiile, am îngăimat, fericit că, în sfârşit, am întâlnit un oficial nord-coreean.

— Bine, la revedere! mi-a răspuns scurt bărbatul, s-a răsucit pe călcâie şi, ajutat de aceeaşi telecomandă, s-a strecurat în curtea reprezentanţei diplomatice, închizându-mi poarta în nas.

Perplex, sub ochii jandarmului pe care, probabil, îl distra absurdul situaţiei, nu ştiam dacă să mă bucur că, în sfârşit, am putut plasa cererea oficială sau să fiu supărat pentru că şansele de a ajunge în ţara familiei Kim păreau din ce în ce mai mici, dată fiind atitudinea diplomatului. Au mai trecut câţiva ani şi, aşa cum mulţi dintre dumneavoastră nu aţi primit niciun semn de la reprezentanţii Phenianului, nici eu nu am aflat dacă solicitarea mea a fost analizată, aprobată sau respinsă. Nimic. Linişte în eter, cum spun militarii când pleacă la luptă şi nu vor să fie descoperiţi de inamic.

La un moment dat am aflat că, în sfârşit, reprezentanţa nord-coreeană la Bucureşti are un ambasador. Era oarecum ciudat, pentru că la Phenian noi eram reprezentaţi doar de un chargé d’affaires şi, în diplomaţie, de obicei, o ţară păstrează nivelul de reprezentare al partenerului. Să fie ăsta un semn că nord-coreenii se deschid măcar un pic? m-am întrebat şi am reînceput ofensiva telefoanelor.

Între timp, după o pauză de aproape un an, semnasem cu televiziunea publică. Nu am avut curaj să le spun noilor şefi nimic despre demersurile mele disperate. Mi se păreau fără prea mari şanse de reuşită. La un moment dat, după al nu ştiu câtelea telefon, am reuşit să vorbesc cu noul ambasador. Diplomat de carieră, fost şef al misiunii din Franţa, Kim Son Gyong era, într-adevăr, un partener de dialog. Spre surprinderea mea – nu mai aşteptam nimic bun –, noul ambasador m-a invitat la un ceai, la el la birou. Momentul mi s-a părut un real pas înainte.

După nişte ani buni, zeci de faxuri şi telefoane, reuşisem, în sfârşit, să deschid uşa ambasadei. Cu oarecare emoţie, am trecut de poartă, care s-a deschis cu acelaşi scârţâit lugubru, şi m-am îndreptat spre scările de marmură, unde eram aşteptat de o doamnă. Fără să-mi spună nimic, femeia m-a condus într-un salon mobilat auster.

În mijloc erau două fotolii, o canapea şi o măsuţă de cafea. Pe un perete al încăperii trona, normal, portretul liderului absolut nord-coreean Kim Jong Il. După câteva minute a apărut şi şeful misiunii, un bărbat de vreo 50 de ani, care mi-a strâns mâna puternic şi m-a invitat, în engleză, să iau loc. Spre deosebire de alţi diplomaţi ai ambasadei, Kim Son Gyong nu ştia româna, însă vorbea fluent în franceză şi engleză.

Cred că am stat de vorbă vreo jumătate de oră. Am povestit despre TVR şi vizitele lui Ceauşescu de dinainte de 1989. Judecând după standardele nord-coreene, omul era mai mult decât deschis. Chiar şi din perspectiva unui european, se vedea că diplomatul ştia să vorbească cu un jurnalist. De altfel, mi-a mărturisit că, în mandatul de la Paris, a avut astfel de contacte. Nu, interviuri nu avea voie să dea, însă, ca şef de misiune, îi era mai uşor să se întâlnească cu străinii. Probabil că toate aceste schimburi de idei erau consemnate în rapoarte pentru Phenian.

Kim Son Gyong mi-a promis că va face tot posibilul să-mi faciliteze o vizită în Coreea de Nord, însă a subliniat de câteva ori că nu va fi uşor. Ambasadorul mi-a explicat că, în ţara sa, jurnaliştii nu intră când vor, ci doar când sunt invitaţi de la centru.

Ştiam asta. Încercasem să ajung la Phenian printr-o firmă de turism britanică având sediul în Beijing. În momentul în care i-am spus patronului că sunt jurnalist nu s-a mai oprit din mulţumiri. Pentru că eram contrariat, britanicul mi-a explicat că nu pot să merg, dar că-mi mulţumeşte pentru sinceritate. Dacă i-aş fi ascuns adevărul, m-aş fi dus şi aş fi fost descoperit, eu aş fi riscat să fiu judecat pentru spionaj, el şi-ar fi pierdut licenţa, iar angajaţii săi care însoţeau grupul ar fi fost arestaţi. Foarte puţine astfel de firme duc în Coreea de Nord în fiecare an câteva grupuri de occidentali; ele sunt mai mult decât sever controlate.

Cred că aţi ghicit că au urmat luni de aşteptare. Nimic. Cum făcuserăm schimb de cărţi de vizită, l-am mai sunat de câteva ori pe diplomatul nord-coreean. De fiecare dată a fost extrem de politicos, însă mi-a servit doar promisiuni.

Între timp, în decembrie 2011, lumea a aflat că liderul Kim Jong Il a murit în urma „epuizării fizice şi mentale“. Anunţul a fost făcut de o prezentatoare a televiziunii de stat din Coreea de Nord. Dictatorul murise cu două zile înainte, însă niciun serviciu secret nu aflase acest lucru – atât de închisă este ţara condusă de dinastia Kim.

De altfel, în sudul democratic a urmat un scandal de proporţii pe această temă, ce i-a avut în centrul atenţiei pe şefii serviciilor de informaţii care au aflat despre moartea celui mai mare duşman de la televizor. Asta spune, cred, mult despre cât de greu accesibilă este ţara familiei Kim.

După moartea conducătorului, lumea a văzut imagini cu zeci de mii de nord-coreeni care jeleau, îşi smulgeau părul din cap şi se loveau cu pumnii. Tot atunci a apărut şi noul conducător, Kim Jong Un, fiul cel mai mic al lui Kim Jong Il, un tânăr despre care nu se ştia mare lucru. Nici măcar vârsta exactă nu era cunoscută.

În presa occidentală au apărut relatări potrivit cărora noul lider ar fi studiat în Elveţia, fiind înscris la şcoală drept copilul unui diplomat nord-coreean. Or fi poveşti? Cine ştie? În orice caz, în aceste condiţii, Coreea de Nord devenea o ţintă şi mai importantă pentru media internaţională. Pentru mine, pe acest subiect, nu se anunţa însă nimic interesant. Aceeaşi tăcere enervantă din partea ambasadei. Asta până pe la începutul lunii martie 2012.

Într-o dimineaţă deschid un e-mail. Era în engleză şi am văzut ceva legat de Coreea. Convins că era de la un diplomat sud-coreean pe care-l cunoşteam, am început să citesc fără prea multă tragere de inimă. La un moment dat am îngheţat. Era ceva legat de Pyongyang (numele capitalei nord-coreene în engleză).

Cu ochii aproape ieşiţi din orbite, am descoperit că era un mesaj de la ambasadorul nord-coreean care se scuza că mi-a pierdut numărul de mobil şi mă ruga să iau legătura URGENT cu el pentru că exista posibilitatea să plecăm la Phenian. Cu greu mi-am reprimat un urlet de bucurie. Am făcut-o nu pentru a nu-mi speria colegii, oameni cu inima tare de altfel, ci mai mult dintr-un fel de superstiţie. După atâţia ani de aşteptare, brusc, mi s-a făcut teamă că nu era decât un fel de alarmă falsă. Câteva zile nu le-am împărtăşit nici măcar şefilor de la TVR vestea bună. După încă o discuţie telefonică cu ambasadorul, am stat de vorbă cu Anca Lăzărescu, directorul de la acea vreme al departamentului de ştiri al TVR.

— Anca, am primit aprobare să mergem o săptămână la Phenian, în aprilie, cu ocazia sărbătoririi a 100 de ani de la naşterea lui Kim Ir Sen.

— Hait! a exclamat şefa redacţiei.

— Doar atât? Mergem, nu? am întrebat-o pe Anca.

— Daaa, sigur, numai că m-ai luat prin surprindere cu vestea asta. Eşti sigur că ne dau viza?

— Da, chiar ambasadorul lor mi-a vorbit de invitaţie, i-am zis şi, pe scurt, i-am povestit Ancăi epopeea legăturii mele cu reprezentanţa nord-coreeană.

Deşi bugetul pentru deplasare nu era unul fabulos – câteva mii de dolari –, mi-a fost teamă că mai-marii din TVR nu-şi vor da acceptul. Televiziunea avea probleme mari cu banii, datorii către diverşi parteneri, precum şi la bugetul de stat. Am stat cu inima cât un purice până când referatul cu deplasarea la Phenian a parcurs complicatul drum birocratic din televiziunea publică. Alexandru Lăzescu, preşedintele TVR din acel moment, nu s-a opus şi, după zile de aşteptare, am primit undă verde. Urma să-mi îndeplinesc un vis pentru care luptasem ani în şir. Mi-am ales ca partener pentru această aventură asiatică un operator care îmi era şi prieten foarte bun, Cătălin Popescu, zis Grasu’.

— Faci mişto de mine, nu? mi-a zis colegul în momentul în care i-am dat vestea că plecăm în Coreea de Nord.

— Nu, chiar mergem! Hârtiile au fost aprobate, urmează să ne ia bilete de avion şi gata. Plecăm.

— Du-te dracu’, nu te cred! Dacă mă minţi, îţi doresc să te treacă ăştia la Tezaur folcloric, ca să fii mâna dreaptă a Marioarei Murărescu.

— Grasule, chiar nu glumesc. Avem invitaţie la Phenian. Şefii au fost de acord şi acum treaba-i în mâinile noastre.

— Păi, ne lasă ăia să tragem vreun cadru sau ne ducem ca să fie drumul cu oameni?

— Vom vedea. Sunt câteva lucruri importante. Vor să lanseze o rachetă care, chipurile, să plaseze un satelit pe orbită, vor fi o paradă de proporţii şi probabil multe alte demonstraţii gen Ceauşescu.

Aveam mare încredere în Grasu’. Era un operator talentat şi îl ştiam bine ca om. Eram compatibili. Era vesel, avea umor. La filmări ne distram tot timpul, chiar şi în zone de război.

La începutul anului 2011 am filmat împreună în Egipt căderea preşedintelui Hosni Mubarak. Am trecut amândoi prin momente grele. Am fost fugăriţi de susţinătorii preşedintelui aflaţi la vânătoare de jurnalişti occidentali. La un moment dat am fost chiar luaţi pe sus de nişte civili care ne acuzau de spionaj. Am fost atunci ameninţaţi cu cuţitul, cu pistolul, iar Grasu’ a reuşit să filmeze pe ascuns toate aceste lucruri. Protestatarii ne-au luat caseta, dar nu şi cardul din cameră, aşa că imaginile noastre au fost difuzate o zi întreagă de postul de ştiri Euronews.

Într-una din zilele revoluţiei mergeam amândoi prin zona Pieţei Tahrir, încercând să trecem neobservaţi. Aveam doar o cameră ascunsă şi îi filmam pe susţinătorii lui Mubarak, hotărâţi să-i scoată din piaţă pe protestatari, dar şi pe jurnaliştii străini. Mergeam ca un robot; de frică, îmi simţeam genunchii ca de plastilină. Grasu’ era şi el speriat. Amândoi încercam să nu întoarcem capul când auzeam urletele unor oameni care se apropiau în fugă. Nu ştiam dacă ne descoperiseră sau ţinta era altcineva. După câteva zeci de minute de tăcere mi-am zis că ar fi bine să fac ceva ca să mai detensionez atmosfera. Mai aveam ceva de mers până la hotelul nostru şi pericolul era departe de a fi trecut.

— Grasule!

— Ce-i? a întrebat precipitat prietenul meu, convins că observasem ceva.

— Ai fute-o pe…? şi i-am dat numele unei femei complet dizgraţioase pe care o ştiam bine amândoi.

Da, poate că e un gest care nu-mi face absolut deloc cinste, însă aşa am crezut eu în acele momente extrem de tensionate că îi pot abate atenţia de la indivizii furioşi, înarmaţi cu macete şi răngi. Normal, Grasu’ a rămas cu gura întredeschisă preţ de câteva secunde, timp în care eu am încercat să par relaxat chicotind, însă doar Dumnezeu ştie ce nod aveam în gât.

— Eşti un bou, bă! Un bou sinistru, pervers şi descreierat. Cum poţi să te gândeşti la aşa ceva când aproape-am făcut pe noi de frică?

Şi m-a ţinut tot aşa până am ajuns în siguranţă la hotelul în care eram cazaţi. Din când în când îi mai adresez acea întrebare şi râdem de fiecare dată ca doi apucaţi. Da, cu bune şi rele, am trecut împreună prin multe, inclusiv atunci când am filmat în Japonia, în zonele devastate de tsunami sau la centrala de la Fukushima, unde nivelul radiaţiilor era de câteva zeci de ori mai mare decât cel normal. Vă daţi seama că, în aceste condiţii, plecarea alături de Cătălin era de bun augur.

Cu câteva zile înainte de a ne urca în avionul care avea să ne ducă la Beijing, ambasadorul ne-a invitat pe amândoi la reprezentanţa din Herăstrău. Am băut un ceai în timp ce un diplomat ne-a aplicat pe paşaport mult visatele vize nord-coreene.

— Să ştiţi, domnule Petrişor, că vor mai fi ocazii de acest gen. Depinde doar de dumneavoastră, mi-a zis omul zâmbind subţire.

— Cum? Nu prea înţeleg… am zis eu făcând pe prostul.

— Depinde de ce transmiteţi. Noi suntem foarte atenţi şi…

— Să ştiţi că încerc să nu plec niciodată cu idei preconcepute. Nu am o agendă ascunsă. Voi vorbi doar despre ce văd. Sunteţi conştient de diferenţele dintre ţara mea şi a dumneavoastră?

— Sunt. Am trăit şi la Paris, şi la Phenian. Totuşi, dacă ne veţi privi cu înţelegere, nu veţi mai avea niciodată probleme cu viza, a mustăcit diplomatul. Uite, am un prieten francez care este corespondent la Tokyo pentru un mare ziar. Călătoreşte frecvent, fără probleme, în Coreea de Nord. Este unul dintre puţinii occidentali cu intrare bună la noi.

Am dat din cap şi am încercat să schimb subiectul întrebând de programul vizitei noastre.

— Vom merge la graniţă? Vom ieşi din capitală?

— Nu cred. Staţi doar o săptămână şi vor fi atâtea lucruri de văzut. Sărbătorirea a 100 de ani de la naşterea liderului suprem Kim Ir Sen este o sărbătoare uriaşă. Poporul va face tot posibilul să vă arate asta, a zis ambasadorul şi şi-a aprins o ţigară din care a tras pe îndelete.

— Totuşi, aveţi detalii legate de program? Vom vedea racheta, vom merge la paradă?

— Da, şi asta, dar şi multe, multe altele…

Am ieşit din ambasadă aproape levitând de fericire. Cu un zâmbet tâmp întipărit pe faţă, m-am dus la maşină gândindu-mă că, într-adevăr, suntem şi mai aproape de aventura jurnalistică în ţara clanului Kim. Şi Grasu’ era vesel, însă mult mai rezervat. Nu el se luptase ani în şir cu reprezentanţii nord-coreeni. El se gândea ce cameră, ce obiective să ia ca să filmeze uriaşa paradă militară la care urma să asistăm. Capul îi stătea mai degrabă la grandangulare, filtre, lumini. M-am uitat la el cum îşi socotea pe degete lista cu echipamente şi am fost sigur că va şti să surprindă foarte bine megalomania unui regim dictatorial unic în lume. Şi într-adevăr, Grasu’ nu mi-a înşelat aşteptările, însă, având întotdeauna o abordare abruptă, avea să-mi complice relaţia cu ghidul nord-coreean, un om care nu prea înţelegea umorul colegului meu. Dar despre toate acestea ceva mai încolo.