James Bowen, A Street Cat Named Bob

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4376-9

ISBN PDF: 978-973-46-4377-6

ISBN print: 978-973-46-4198-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © David Parker

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JAMES BOWEN s-a născut în 1979, în Surrey, iar în prezent trăieşte în Londra, unde face street performing. În copilărie, după divorţul părinţilor, se mută pentru mai mulţi ani în Australia. Revine în Marea Britanie în 1997, însă curînd ajunge să trăiască pe străzi. În încercarea de a se desprinde de realitatea debusolantă, devine dependent de heroină. Va intra apoi, în 2007, într-un program guvernamental de ajutorare a dependenţilor de droguri. În aceeaşi perioadă, în adăpostul în care locuia găseşte un motan, pe care îl botează Bob, după un personaj din filmul Twin Peaks. Cei doi rămîn împreună şi, treptat, vor deveni cunoscuţi de călătorii autobuzului 73, apoi de întreaga Londră, prin filmuleţe postate pe YouTube. Între timp, James a renunţat la programul ce-l ajuta să scape de dependenţa de heroină şi spune că tot ce i s-a întîmplat bun în viaţă i se datorează motanului Bob, prietenul său.

Lui Bryn Fox… şi tuturor celor
care au pierdut un prieten

Capitolul 1

Tovarăşi călători

E un citat celebru pe care l-am citit undeva. Spune că tuturor ni se acordă o a doua şansă în fiecare zi din viaţă. N-avem decât să profităm de ea, doar că noi de obicei n-o facem.

Mi-am petrecut mare parte din viaţă demonstrând adevărul acestui citat. Mi s-au oferit o groază de şanse, uneori zi de zi. Şi multă vreme n-am ţinut cont de ele, dar apoi, în 2007, pe la începutul primăverii, situaţia s-a schimbat oarecum. Atunci m-am împrietenit cu Bob. Uitându-mă în urmă, ceva îmi spune că s-ar putea ca şi pentru el să fi fost vorba de o a doua şansă.

Am dat peste motan în martie, într-o seară mohorâtă de joi. Încă nu trecuse iarna la Londra şi pe străzi se simţea un frig muşcător, mai ales când bătea vântul dinspre Tamisa. În seara aceea părea să se lase iar gerul, motiv pentru care mă întorsesem la noua mea reşedinţă, ferită de intemperii, din Tottenham, în nordul Londrei, ceva mai devreme decât de obicei, după o zi întreagă de cântat prin Covent Garden.

Ca întotdeauna, îmi atârnau pe umeri curelele de la rucsac şi de la cutia neagră a chitarei, iar în seara aceea o aveam alături şi pe Belle, prietena mea cea mai apropiată. Fuseserăm împreună cu ani înainte, dar acum eram doar amici. Aveam în plan să mâncăm nişte curry ieftin la pachet şi să ne uităm la un film la televizorul alb-negru de care făcusem rost dintr-un magazin la mâna a doua de după colţ.

Ca de obicei, liftul blocului nu funcţiona, aşa că ne-am îndreptat spre scări, pregătiţi să ne târâm cu resemnare până la etajul cinci.

Neonul de pe hol se spărsese şi parterul era parţial învăluit în întuneric, dar în clipa în care am înaintat spre casa scărilor, am observat fără să vreau o pereche de ochi lucind în umbră. Apoi am auzit un mieunat subţirel, aproape tânguitor, şi mi-am dat seama despre ce e vorba.

Apropiindu-mă încet, am descoperit o pisică roşcată în semiîntuneric, ghemuită pe covoraşul din faţa unui apartament de la parter, pe coridorul care dădea în casa scărilor.

Crescusem cu pisici în casă şi aveam dintotdeauna o slăbiciune pentru ele. M-am dus şi mai aproape, m-am uitat bine la pisică şi mi-am dat seama că este de fapt un mascul, un motan.

Nu-l mai văzusem dând târcoale prin bloc, dar chiar şi în întunericul acela mi-am dat seama că avea ceva special, mi-era deja clar că trebuie să fie un motan cu personalitate. Nu era absolut deloc agitat, ba dimpotrivă. Părea plin de încredere, de un calm imperturbabil. Arăta de parcă s-ar fi simţit ca acasă aici, în penumbra scării, şi, judecând după cum se uita la mine, cu o privire fixă, curioasă, inteligentă, eu eram cel rătăcit pe teritoriul lui. De parcă mi-ar fi spus: „Ei bine, cine eşti şi ce te aduce aici?“.

Nu m-am putut abţine să îngenunchez şi să mă prezint.

— Salutare, amice. Nu te-am mai văzut, aici locuieşti? am zis.

S-a uitat la mine exact ca mai devreme, cu un aer cercetător, oarecum rezervat, ca şi cum încă m-ar fi cântărit din priviri.

M-am hotărât să îl mângâi pe ceafă, în parte ca să ne împrietenim şi apoi ca să văd dacă nu poartă vreo zgardă sau ceva care să-l identifice. Era greu de zis pe întuneric, dar mi-am dat seama că n-avea nimic de genul ăsta, motiv pentru care m-am gândit imediat că este o pisică vagaboandă. În Londra dădeai peste ele la tot pasul.

Păreau să-l bucure dovezile mele de afecţiune şi a început să se frece uşor de mine. L-am mai mângâiat un pic, observând că are o blană destul de jerpelită, cu câteva petice inegale ici şi colo, unde îi căzuse părul de tot. Clar avea nevoie de o masă ca lumea. Şi, după cum se freca de mine, avea nevoie şi de un pic de tandreţe.

— Bietul de el, cred că e un motan vagabond. N-are zgardă şi e foarte slab, am zis uitându-mă în sus spre Belle, care aştepta răbdătoare la baza scărilor.

Îmi cunoştea slăbiciunea pentru pisici.

— Nu, James, nu-l poţi lua la tine, mi-a spus ea făcând semn cu capul către uşa apartamentului în dreptul căreia stătea motanul. Doar n-a intrat pur şi simplu şi şi-a ales locul ăsta, probabil e al cuiva care locuieşte aici. Sigur aşteaptă să vină oamenii acasă şi să-i dea drumul înăuntru.

Cu părere de rău, i-am dat dreptate. Nu puteam să iau pur şi simplu pisica pe sus şi să o duc la mine acasă, chiar dacă toate indiciile dădeau de înţeles că era de fapt o pisică fără adăpost. Abia mă mutasem aici la rândul meu şi încă mă chinuiam să-mi pun apartamentul în ordine. Dacă totuşi aparţinea oamenilor care locuiau acolo? N-ar fi avut o impresie prea bună despre cineva care dispare cu animalul lor, nu-i aşa?

Şi apoi, asta-mi lipsea acum, responsabilitatea îngrijirii unei pisici. Eram un muzician ratat, dependent de droguri în stadiu de recuperare şi abia dacă aveam un acoperiş deasupra capului sub care să trăiesc de pe o zi pe alta. Şi-aşa mi-era greu să-mi asum responsabilitatea pentru propria mea viaţă.

Dimineaţa următoare, vineri, când am coborât, am găsit motanul aşezat în continuare tot acolo. De parcă nici nu s-ar fi clintit din loc în ultimele douăsprezece ore.

Încă o dată m-am lăsat în genunchi şi l-am mângâiat. Încă o dată a arătat limpede că îi place. Torcea bucuros de atenţia pe care i-o ofeream. Încă nu învăţase să aibă încredere în mine sută la sută. Dar îmi dădeam seama că mă considera în regulă.

La lumina zilei era o creatură superbă. Avea o figură cu adevărat memorabilă, cu nişte ochi verzi extraordinar de pătrunzători, deşi, uitându-te mai de aproape, se pare că avusese parte de o încăierare sau de un accident, pentru că era zgâriat pe faţă şi pe picioare. Aşa cum observasem deja cu o seară în urmă, avea blana destul de jalnică. În unele locuri era subţiată şi aspră şi avea cel puţin şase petice jumulite, unde i se vedea pielea. De acum chiar îmi făceam griji pentru el, dar mi-am zis din nou că aveam destule motive să mă preocup mai degrabă de mine şi de cum o să mă pun pe picioare. Aşa că, fără nici o tragere de inimă, m-am dus să iau autobuzul din Tottenham spre centrul Londrei şi Covent Garden, unde, din nou, speram să câştig câteva lire cântând la colţ de stradă.

Se făcuse destul de târziu când m-am întors noaptea acasă, era aproape zece. Am luat-o repede spre holul unde dădusem peste motanul roşcat, dar nici urmă de el. Cumva eram dezamăgit. Începuse să-mi placă de el. Dar în mare parte încercam un sentiment de uşurare. Am presupus că probabil stăpânii îi dăduseră drumul în casă când se întorsese din preumblările lor.

Când am coborât a doua zi şi l-am văzut în aceeaşi postură, am simţit că mi se rupe inima. Acum părea şi mai vulnerabil, şi mai jigărit decât înainte. Arăta de parcă i-ar fi fost frig şi foame şi tremura uşor.

— Deci tot aici eşti, i-am zis mângâindu-l. N-arăţi prea grozav azi.

M-am hotărât că lucrurile nu mai pot continua aşa.

Am bătut la uşa apartamentului. Mă simţeam dator să le spun vreo două. Dacă era animalul lor de companie, nu se puteau purta aşa cu el. Avea nevoie de ceva mâncare şi de apă – şi probabil de unele îngrijiri medicale.

În uşă a apărut un individ. Era nebărbierit, purta un tricou şi o pereche de pantaloni de trening şi arăta de parcă ar fi fost sculat din somn, în ciuda faptului că era mijlocul după-amiezii.

— Scuze de deranj. E pisica ta? l-am întrebat.

Preţ de o clipă s-a uitat la mine ca la un nebun.

— Ce pisică? a zis, înainte să se uite în jos şi să vadă motanul roşcat ghemuit pe preş. A, nu, mi-a zis, ridicând din umeri plictisit. N-are nimic de-a face cu mine, frate.

— Stă aici de zile întregi, am spus, fără să obţin decât, din nou, o privire inexpresivă.

— Da? Poate că a simţit ceva miros de mâncare. Ei, cum spuneam, nici o treabă cu mine.

Apoi mi-a trântit uşa-n nas.

M-am hotărât pe loc.

— OK, amice, o să vii cu mine, am zis scotocind în rucsac după cutia de biscuiţi pe care o căram special ca să am ce le da pisicilor şi câinilor care se apropiau de mine, de obicei în timp ce cântam pe stradă.

Am zornăit cutia spre el şi s-a ridicat rapid în patru labele urmându-mă.

Mi se părea că se deplasează cu oarecare greutate şi că îşi târăşte un picior din spate cam ciudat, aşa că nu ne-am grăbit cu urcatul celor cinci etaje. Câteva minute mai târziu ne bucuram de siguranţa apartamentului meu.

Apartamentul meu era sărăcăcios, trebuie să recunosc. În afară de televizor, nu aveam decât o canapea extensibilă la mâna a doua, o saltea întinsă într-un colţ al dormitorului minuscul şi, în bucătărie, un frigider care mergea când voia el, un cuptor cu microunde, un ceainic şi un prăjitor de pâine. N-aveam aragaz. Iar restul obiectelor din apartament erau cărţi, filme şi fleacuri pe care le adunasem.

Uneori parcă aş fi o coţofană: adun tot felul de chestii de pe stradă. La momentul respectiv ţineam într-un colţ al casei un taxator stricat dintr-o parcare şi în celălalt colţ un manechin spart cu pălărie de cowboy pe cap. Un prieten a zis odată că apartamentul meu aduce cu „un vechi magazin de curiozităţi“, dar motanului singurul lucru care i-a stârnit curiozitatea, în timp ce-şi examina noile împrejurimi, a fost bucătăria.

Am pescuit nişte lapte din frigider, i-am turnat într-un farfurioară şi l-am amestecat cu un pic de apă. Ştiam că, în ciudat opiniei publice, laptele poate să le facă rău pisicilor, pentru că, de fapt, au intoleranţă la lactoză. A lincăit laptele în câteva secunde.

Mai aveam puţin ton în frigider, l-am amestecat cu biscuiţi pisaţi şi i-am dat să mănânce. Din nou, a înfulecat totul pe nerăsuflate. Bietul de el, probabil murea de foame, mi-am zis.

După frigul şi întunericul de pe hol, apartamentul meu era ca un hotel luxos de cinci stele pentru motan. Părea încântat că se află acolo şi, după ce i-am dat de mâncare în bucătărie, s-a îndreptat spre camera de zi, unde s-a încolăcit pe covor, lângă calorifer.

M-am aşezat să mă uit mai atent şi n-am mai avut nici urmă de îndoială că avea ceva la picior. M-am pus pe podea alături de el, am început să-l examinez şi, după cum mă aşteptam, am descoperit că avea un abces mare în dosul labei drepte din spate. Rana era de mărimea şi forma unui canin enorm, fapt care îmi cam arăta cum se alesese cu ea. Probabil că fusese atacat de un câine sau, posibil, de o vulpe, care îşi înfipsese colţii în piciorul lui, ţinându-l cu putere, în timp ce el încerca să scape. Avea şi o mulţime de zgârieturi, una pe faţă, aproape de ochi, şi altele în blană şi pe picioare.

I-am curăţat abcesul cât de bine am putut, băgând motanul în cadă şi dându-i cu nişte loţiune fără alcool în jurul rănii, apoi cu un unguent pe rană. Majoritatea pisicilor ar fi făcut ravagii dacă aş fi încercat să le aplic un astfel de tratament, dar el a fost nespus de cuminte.

Şi-a petrecut mare parte din restul zilei încovrigat pe podea în locul său preferat deja, lângă calorifer. Din când în când, a mai dat câte o tură prin apartament, sărind şi ascuţindu-şi ghearele pe unde se putea. Deşi mai devreme îl ignorase cu totul, acum manechinul din colţ îl atrăgea ca un magnet. Nu mă deranja. N-avea decât să facă ce voia.

Ştiam că motanii ăştia roşcaţi pot să fie foarte vioi şi îmi dădeam seama că avea o mulţime de energie de consumat. Când m-am dus să-l mângâi, a sărit în picioare şi a început să dea cu laba. La un moment dat, parcă îl apucaseră toţi dracii, îşi băgase ghearele cu furie în mâna mea şi aproape că m-am ales cu o tăietură.

— OK, amice, hai, calmează-te, i-am zis luându-l de pe mine şi punându-l pe podea.

Ştiam că masculii tineri care nu fuseseră castraţi puteau să fie extrem de agitaţi. Şi, din câte bănuiam, acesta era încă „întreg“ şi în plină pubertate. Nu puteam fi sigur, evident, însă nu-mi dădea pace sentimentul pe care îl aveam, că trebuie să fi fost un motan de pe stradă mai degrabă decât din vreo casă.

Mi-am petrecut seara uitându-mă la televizor, cu motanul ghemuit lângă calorifer, părând mulţumit că se află acolo. S-a mişcat abia când m-am dus la culcare, ridicându-se şi venind după mine în dormitor, unde s-a strâns ghem în capătul patului, la picioarele mele.

Îl ascultam cum toarce încetişor pe întuneric şi îmi părea bine că se află acolo. Îmi ţinea companie, cum s-ar spune. N-avusesem parte de prea mulţi prieteni în ultima vreme.

Duminică dimineaţă m-am trezit suficient de devreme şi m-am hotărât să bat străzile ca să văd dacă nu-i găsesc cumva stăpânii. Mă gândeam că poate lipise cineva vreun afiş cu „Pisică pierdută“. Mai mereu dădeai peste foi dintr-astea xeroxate, în care erai rugat să înapoiezi cine ştie ce animal pierdut, lipite pe felinarele din cartier, pe panourile cu anunţuri şi chiar în staţiile de autobuz. Păreau să fie atâtea mâţe pierdute, încât uneori mă întrebam dacă nu cumva operează în zonă vreo bandă de hoţi de pisici.

Gândindu-mă că poate îi găsesc repede stăpânii, am luat motanul cu mine şi i-am făcut o lesă dintr-un şiret, ca să-l pot ţine în siguranţă alături. Am coborât scările spre parter, cu el mergând bucuros pe lângă mine.

În faţa blocului, motanul a început să se smucească în lesă, ca şi cum ar fi vrut să o ia din loc. Am bănuit că probabil vrea să-şi facă nevoile. Cum era de aşteptat, s-a îndreptat spre o porţiune cu verdeaţă şi tufişuri în dreptul unei clădiri din vecinătate şi a dispărut pentru un minut sau două ca să răspundă chemării naturii. Apoi s-a întors la mine şi m-a lăsat bucuros să-i prind la loc lesa.

Are într-adevăr încredere în mine, mi-am zis. Mi s-a părut că trebuie să-i răsplătesc cumva încrederea şi să încerc să-l ajut.

Prima escală am făcut-o la o doamnă care locuia pe cealaltă parte a străzi. Era cunoscută prin împrejurimi pentru că se îngrijea de pisici. Ea hrănea pisicile vagaboande din cartier şi le ducea să fie castrate dacă era necesar. Când a deschis uşa, am zărit cel puţin cinci pisici înăuntru. Dumnezeu ştie câte mai ţinea în curtea din spate. Aveai senzaţia că pisicile veneau la ea de la kilometri întregi, ştiind că acolo era cel mai bun loc în care puteau căpăta ceva de mâncare. Nu-mi dau seama cum de îşi permitea să le hrănească pe toate.

A aruncat o privire spre motan şi l-a plăcut instantaneu, ba i-a oferit chiar şi o mică trataţie.

Era o doamnă simpatică, însă n-avea nici cea mai vagă idee de unde ar fi putut să apară motanul. Nu-l văzuse prin împrejurimi.

— Sunt convinsă că e de prin altă parte a Londrei. Nu m-ar mira dacă a vrut cineva să scape de el, a zis ea.

Apoi mi-a spus că o să stea cu ochii în patru în caz că află ceva.

Îi cam dădeam dreptate când spunea că motanul probabil venise de departe.

Din curiozitate, i-am dat jos lesa ca să văd dacă o ia în vreo direcţie anume. Dar plimbându-ne pe străzi, mi-a fost evident că nu ştie unde se află. Părea complet pierdut. Se uita la mine de parcă ar fi zis: „Habar n-am unde sunt. Aş vrea să rămân cu tine“.

Am umblat pe afară câteva ore bune. La un moment dat, a şters-o iar înspre un tufiş să-şi facă nevoile, lăsându-mă singur să întreb oamenii din zonă dacă îl recunosc. N-aveam parte decât de priviri inexpresive şi ridicări de umeri.

Era evident că nu voia să mă părăsească. Şi nu mă puteam abţine, în timp ce hoinăream amândoi, să-mi pun întrebări despre povestea lui: de unde venea şi ce fel de viaţă dusese înainte să se culce pe preşul ăla de la parter.

Pe jumătate, eram convins că doamna cu pisicile de vizavi avea dreptate şi era un motan crescut în casă. Era arătos şi probabil că îl cumpărase cineva de Crăciun sau îl făcuse cadou cu ocazia vreunei aniversări. Pisicile astea roşcate pot fi un pic nebune şi e şi mai rău dacă nu sunt castrate, după cum observasem deja. Pot să ajungă foarte dominatoare, mai mult decât alte pisici. Aveam bănuiala că, de la un punct încolo, probabil devenise ceva mai violent şi mai neastâmpărat decât ar fi fost suportabil.

Îmi imaginam nişte părinţi spunând „ne-am săturat până-n gât“, ca apoi să-l vâre pe bancheta din spate a maşinii familiei – mai degrabă decât să-l ducă la un adăpost sau la RSPCA¹ – şi să-l plimbe o vreme, înainte de a-l arunca undeva pe o străduţă sau la marginea drumului.

Pisicile au un extraordinar simţ al direcţiei, dar el fusese cu siguranţă lăsat în libertate la prea mare depărtare de casă şi nu se mai întorsese. Sau poate că înţelesese că acolo nu avea de fapt o casă şi se hotărâse să-şi găsească alta.

Cealaltă teorie era că aparţinea unei persoane în vârstă care decedase.

Desigur, era posibil ca lucrurile să nu stea deloc aşa. Faptul că nu fusese învăţat să-şi facă nevoile în casă la lădiţă era un argument împotriva faptului că ar fi fost vreodată domesticit. Dar cu cât îl cunoşteam mai bine, cu atât eram mai convins că fusese obişnuit să se afle prin preajma unui om. Părea să se agaţe de oameni despre care credea că ar putea să aibă grijă de el. Asta făcuse cu mine.

Cel mai important indiciu în legătură cu trecutul lui îl constituia rana pe care o avea şi care arăta destul de rău. Clar se alesese cu ea în urma unei încăierări. După puroiul care i se scurgea din ea, trebuie că o avea de câteva zile, poate chiar o săptămână. Iar asta mie îmi sugera o altă posibilitate.

În Londra se găseau dintotdeauna multe pisici vagaboande, care hoinăreau pe străzi, trăind din resturi şi mila străinilor. Cu cinci, şase ani în urmă, anumite locuri precum Gresham Street din City, Clerkenwell Green şi Drury Lane erau cunoscute drept „străzile pisicilor“, căci pe acolo umblau cu duiumul. Pisicile astea vagaboande sunt ca nişte resturi plutitoare ale oraşului, gonind de colo-colo şi luptându-se pentru supravieţuire în fiecare zi. Multe dintre ele sunt ca motanul meu roşcat: nişte fiinţe jigărite, la pământ.

Poate că întrezărise în mine un spirit înrudit.

1. The Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals (Societatea Regală pentru Prevenirea Cruzimii faţă de Animale) – cea mai cunoscută organizaţie caritabilă pentru salvarea animalelor din Marea Britanie (n. t.).