© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5136-8

ISBN PDF: 978-973-46-5137-5

ISBN print: 978-973-46-4890-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © lightsource/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

Mihai Ungureanu este lector universitar doctor în cadrul Facultăţii de Ştiinţe Politice, Şcoala Naţională de Studii Politice şi Administrative (SNSPA) din Bucureşti. Este titular al disciplinelor Teoria alegerii raţionale, Partide şi sisteme electorale şi Guvernare şi alegeri publice. A publicat mai multe lucrări, dintre care menţionăm: „Two new solutions for Sen’s impossibility of a paretian libertarian” (Innovative Issues and Approaches in Social Sciences, vol. 2, nr. 2, 2009), Paradoxuri libertariene în Teoria Alegerii Sociale, vol. 1: Concepte şi rezultate fundamentale (Economica, 2011); vol. 2: Analiza informaţională a paradoxurilor libertariene (Economica, 2012); „Science and social responsibility: The «bureaucratic wars» from Public Choice Theory” (European Journal of Science and Theology, vol. 8, supl. 1, 2012) şi Economic and Evolutionary Approaches in Social Sciences (coord., Wolters Kluver Romania, 2014). Printre interesele sale de cercetare se numără: filosofia ştiinţelor sociale, teoria alegerii sociale, teoria alegerii publice, neoinstituţionalismul de tip alegere raţională, economia comportamentală şi politica comparată.

Ştefan Colbu este cadru didactic asociat la Facultatea de Filosofie şi Ştiinţe Social-Politice din cadrul Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. A obţinut titlul de doctor în Ştiinţe Politice în cadrul SNSPA în anul 2012 cu teza Creştinism ortodox şi politică. O analiză neoinstituţionalistă (Editura Universităţii „Alexandru Ioan Cuza”, 2013). Dintre lucrările de specialitate publicate menţionăm: „Abordări economice asupra comportamentului religios” (Perspective politice, vol. I, nr. 1, 2009), „Mecanisme de păstrare a ortodoxiei şi ortopraxiei în Biserica Răsăriteană” (V. Sava, I. Dura, C. Onica, A. Atudori [coord.], Studia Theologica Doctoralia III, Doxologia, 2011) şi „Drepturile omului reflectate în instituţiile Bisericii Ortodoxe” (I. Moroianu-Zlătescu, M. Scarlat, A. Bulgaru, M. Mocanu [coord.], Dimensiunea spirituală a drepturilor omului. Educaţia pentru toţi, IRDO, 2012), „Decalogue – an institutional approach” (European Journal of Science and Theology, vol. 8, nr. 1, 2012). Domeniile sale de interes includ relaţia dintre religie şi politică/Biserică şi stat, analiza economică a religiei, filosofia politică, etica politică şi ideologiile politice.

Măriuca-Oana Constantin este avocată, doctorandă în Ştiinţe Politice în cadrul SNSPA şi bursieră a Academiei Române în cadrul proiectului „Rute de excelenţă academică în cercetarea doctorală şi postdoctorală – READ”. Activitatea sa de cercetare se caracterizează printr-o abordare interdisciplinară a sferei juridice cu domeniul ştiinţelor politice, având ca principale interese: drepturile omului, studiile de gen, combaterea discriminării, teoria alegerii raţionale şi politicile europene. Dintre lucrările publicate menţionăm: „Clauza culturală în jurisprudenţa penală din România. Cazul mariajelor timpurii în comunităţile rome tradiţionale” (Noua Revistă de Drepturile Omului, nr. 3, 2011, C.H. Beck) şi „Minori şi minorităţi. Religie şi tratament medical” (Noua Revistă de Drepturile Omului, nr. 4, 2013, C.H. Beck).

Iulia Drăjneanu este doctorandă în Ştiinţe Politice în cadrul SNSPA. Este licenţiată în Ştiinţe Politice şi a absolvit masteratul de Teorie şi Alegere Politică în cadrul SNSPA. Principalele sale interese de cercetare includ teoria alegerii publice, integritatea mediului de afaceri şi acţiunea sindicală în România postcomunistă. A colaborat cu organizaţia nonguvernamentală Transparency International Romania, în calitate de coautor, pentru publicarea studiilor „Integritatea în mediul de afaceri din România. Cercetare asupra mecanismelor de instituţionalizare a eticii în companii” (C. Ducu [coord.], 2011) şi „Sistemul naţional de integritate în România”, ediţia a treia (I. Lonean, P. Zoubkov [coord.], 2012). A participat la conferinţe internaţionale în domeniul relaţiilor de muncă şi al eticii în afaceri. În 2013 a prezentat lucrarea „Labour unions in Romania: who’s accountable to whom? The unjustified restriction of SME employees’ right to associate” în cadrul conferinţei „Industrial Relations in Europe Conference”, SNSPA. În 2014 a prezentat lucrarea „A content analysis of codes of ethics: comparing general and local codes of ethics adopted by multinational banks” („3rd International Conference on Social Responsability, Ethics, and Sustainable Business”, Blanquerna School of Communication and International Relations, Ramon Llull University).

Elena Gheaţă este masterandă în cadrul programului de studiu Teorie şi Analiză Politică, la Facultatea de Ştiinţe Politice, SNSPA. Este licenţiată în Ştiinţe Politice, specializarea Sociologie. Interesele sale de cercetare cuprind: abordarea de tip alegere raţională în ştiinţele politice şi sociologie, filosofia ştiinţelor sociale, filosofia politică şi abordarea experimentală în ştiinţele sociale. A publicat în coautorat cu Mihai Ungureanu articolul ISI „Collective action, expresiveness and social preferences: the case of Romanian protests of 2012” (European Journal of Science and Theology, vol. 8, nr. 1, 2012).

Diana-Camelia Iancu este conferenţiar universitar în cadrul SNSPA. În anul 2008 a obţinut titlul de doctor cum laude în Ştiinţe Administrative, în cadrul SNSPA, cu teza Europenizarea administraţiei publice locale din România. Este titulară a disciplinelor Spaţiul administrativ european, Decizia în Uniunea Europeană şi Tehnici şi metode de formulare a deciziei publice. Dintre lucrările publicate menţionăm: Local Reforms in Transitional Democracies (Institutul European, 2013) şi Uniunea Europeană şi administraţia publică (Polirom, 2010). Printre interesele sale de cercetare se numără: reforma administraţiei publice, europenizarea, procesul decizional în Uniunea Europeană. În prezent este decan al Facultăţii de Administraţie Publică, SNSPA, şi coordonatoare a cursului Good Governance în cadrul School of Management, Radboud University, Nijmegen, Olanda.

Elena Mega îşi desfăşoară activitatea profesională în domeniul evaluării politicilor publice, în special al implementării fondurilor structurale în România. A absolvit masteratul de Managementul Dezvoltării la London School of Economics şi este licenţiată în Ştiinţe Politice, specializarea Relaţii Internaţionale şi Ştiinţe Politice, la SNSPA şi în Administrarea Afacerilor la Academia de Studii Economice. A publicat capitolul „Economics of Corruption” (în volumul Economic and Evolutionary Approaches in Social Sciences, Wolters Kluwer România, 2014). Domeniile sale de interes includ economia politică internaţională şi dezvoltarea internaţională.

Andreea Molocea este doctor în Ştiinţe Politice, titlu acordat de SNSPA, şi consilieră în cadrul Departamentului pentru Egalitate de Şanse între Femei şi Bărbaţi. A absolvit Facultatea de Ştiinţe Politice şi masteratul de Gen, Politici şi Minorităţi din cadrul aceleiaşi universităţi. Domeniile sale de interes vizează postfeminismul, mişcarea de femei în România, tranziţia românească, metodele de capacitare a femeilor în spaţiul public. A publicat articole academice pe temele de interes. Cea mai recentă contribuţie („Gen şi frumuseţe în publicitate”) este inclusă în volumul Femeile spun nu publicităţii ofensatoare (Oana Băluţă [coord.], Maiko, 2013). Alte lucrări publicate: „Liberalismul” (coautoare alături de Nicolae Dobrei, în Mihaela Miroiu [coord.], Ideologii politice actuale, Polirom, 2012), „To See Things in Another Perspective: Feminist Influence in Epistemology” (Supplement of the Annals of the University of Oradea, International Relations and European Studies: European Union, 2012; în Mircea Brie, István Polgár, Florentina Chirodea [coord.], Identity, Diversity and Integration, Editura Universităţii Oradea, 2012).

Andrada Nimu este doctorandă în Ştiinţe Politice în cadrul SNSPA. Este licenţiată în Ştiinţe Politice şi a absolvit masteratul de Teorie şi Analiză Politică în cadrul SNSPA. Interesele sale academice includ: instituţionalismul sociologic, societatea civilă, studiile de gen. Publicaţii: „Intellectual property in the digital space” (Perspective Politice, vol. V, nr. 1, 2012), „Crafting capabilities: A normative perspective on social networks” (Perspective Politice, vol. VI, nr. 1, 2013), „Stability, reproduction and change in three institutionalist approaches” (Perspective Politice, vol. VII, nr. 1, 2014).

Miruna Pantel a absolvit Facultatea de Ştiinţe Politice din cadrul SNSPA. În anul 2012 a absolvit masteratul de Politici, Gen şi Minorităţi, SNSPA. În prezent este doctorandă în Ştiinţe Politice în cadrul aceleiaşi instituţii. Din 2012 este membră în Consiliul director al Centrului de Dezvoltare Curriculară şi Studii de Gen FILIA. Domenile sale de interes academic sunt etica politică, studiile de gen şi analiza politicilor publice.

Monica Puşcaş este licenţiată în Ştiinţe Politice, absolventă a unui program masteral de Evaluare a politicilor şi programelor publice europene la SNSPA şi a unui program de formare de scurtă durată la Universitatea Complutense din Madrid pe aceeaşi tematică. În prezent este doctorandă la SNSPA, studiind evaluarea politicilor publice educaţionale din învăţământul superior. Dintre lucrările publicate amintim: „Coerenţa politicilor educaţionale. O perspectivă instituţionalistă asupra paradoxurilor relaţiei dintre autonomia universitară şi asigurarea calităţii în învăţământul superior din România” (Quality Assurance Review, vol. 3, nr. 2, 2011), „Formarea şi evaluarea cadrelor didactice: necesitatea unui sistem coerent, adaptat la tendinţele actuale internaţionale” (în O.C. Şerban, G. Tarara, I. Banu [coord.], Impactul globalizării asupra politicilor educaţionale şi formării profesionale, Ars Docendi, 2013) şi „The impact of differences in curriculum on knowledge related to European Citizenship: a comparative analysis in the case of Portuguese and Romanian pupils” (coautori I. Stânciugelu, M. Iorga, H. Salema, C. Carvalho, D. Martins, Social and Behavioral Sciences, vol. 149, 2014).

Andra Roescu este doctor în Ştiinţe Politice, titlu obţinut la SNSPA. A absolvit masteratul de Teorie şi Analiză Politică din cadrul aceleiaşi universităţi. Domeniile sale de interes vizează sistemele electorale, comportamentul electoral, teoria alegerii publice, experimentele şi metodele de cercetare cantitative. Dintre lucrările publicate menţionăm: „Competiţia inter- şi intrapartinică în alegerile parlamentare din noiembrie 2008” (Perspective Politice, 3[1], 2010), „Studying causal inference in political science. The case of experiments” (Supliment Analele Universităţii din Oradea, Seria RISE, 2012), „Modele spaţiale ale competiţiei electorale” şi „Competiţia intra- şi interpartinică în alegerile parlamentare din 2008 şi 2012 din România” (în Adrian Miroiu, Şerban Cerkez [coord.], Competiţia politică în România, Polirom, 2013).

Andrei Vlăducu este doctorand în Ştiinţe Politice în cadrul SNSPA şi cadru didactic asociat la Facultatea de Ştiinţe Politice. Ariile sale de interes academic includ economia comportamentală şi teoria alegerii sociale. Dintre lucrările publicate menţionăm: „Scopuri şi mijloace. O teorie a biroului public (Perspective Politice, vol. III, nr. 1, 2010), „Influenţează regulile de vot rezultatul alegerilor? Votul strategic în cadrul cursului de Analiză Electorală” (coautor Dinu Guţu, Perspective Politice, vol. IV, nr. 1, 2011), „Contradicţii între teoria dreptăţii a lui J. Rawls şi critica marxistă a lui R. Miller” (Perspective Politice, vol. V, nr. 1, 2012) şi „Un experiment privind regulile de vot la alegerile locale din Chişinău – Republica Moldova” (coautor Dinu Guţu, în Adrian Miroiu, Şerban Cerkez [coord.], Competiţia politică în România, Polirom, 2013).

Mirela Vlăsceanu este doctorandă în Ştiinţe Politice în cadrul SNSPA şi absolventă a masteratului de Teorie şi Analiză Politică din cadrul aceleiaşi universităţi. Domeniile sale de interes cuprind analiza instituţională, educaţia, politicile pentru învăţământul superior, în special politicile de finanţare şi de stimulare a performanţei şi creştere a calităţii. Dintre lucrările publicate menţionăm: „Impact of Quality-Based Funding in Romanian Higher Education: 1999-2000” (Annals of the University of Oradea. International Relations and European Studies [RISE], vol. 4, 2012), „Ranking Political Science Departments: The Case of Romania” (coautori Gabriel Viiu, Adrian Miroiu, Quality Assurance Review, vol. 4, nr. 2, 2012), „Modelul actorilor cu putere de veto şi relaţiile instituţionale dintre partidele politice în administraţia locală” (în Adrian Miroiu, Şerban Cerkez [coord.], Competiţia politică în România, Polirom, 2013), „The Economics of Higher Education Financing: An Application of the IAD Framework” (în M. Ungureanu [coord.], Economic and Evolutionary Approaches in Social Sciences, Wolters Kluwer Romania, 2014).

Alexandru Volacu este doctorand în Ştiinţe Politice şi cadru didactic asociat în cadrul Facultăţii de Ştiinţe Politice, SNSPA. A obţinut diploma de master în Teorie şi Analiză Politică şi diploma de licenţă în Ştiinţe Politice în cadrul aceleiaşi universităţi. Interesele sale de cercetare includ filosofia politică, teoria jocurilor, teoria alegerii publice, analiza spaţială a competiţiei electorale, etica politică şi filosofia ştiinţei. A fost vicepreşedinte şi director academic al International Association of Political Science Students, vicepreşedinte şi director de proiecte al UN Youth Association of Romania, iar din 2014 este editor al Romanian Journal of Society and Politics. A publicat articole în reviste indexate în baze de date internaţionale, printre care: „Does Voter Distribution Matter in the Directional Model? A Refutation of the Original Claims” (Perspective Politice, vol. V, nr. 1, 2012), „Cooperation and Competition in the European Parliament: A Game Theoretical Interpretation” (Romanian Journal of European Affairs, vol. 12, nr. 1, 2012), „Mixed Strategy Nash Equilibrium and Quantal Response Equilibrium. An experimental comparison using RPS games” (Theoretical and Applied Economics, vol. 21, nr. 10, 2014). Este de asemenea coeditor al volumului Modern Dilemmas: Understanding Collective Action in the 21st Century (împreună cu Dylan Kissane), ce va fi publicat la Ibidem-Verlag (Stuttgart, Germania) la începutul anului 2015.

Raul Zachia este avocat stagiar în Baroul Bucureşti şi masterand în Teorie şi Analiză Politică la Facultatea de Ştiinţe Politice din cadrul SNSPA. Principalele sale domenii de interes academic includ abordarea economică a dreptului, filosofia dreptului, analiza economică a constituţiilor şi filosofia politică.

Cuvânt înainte

Când vorbim despre economie, sociologie sau despre ştiinţa politică, ne referim de obicei la discipline cu graniţe foarte clare. Aparent, ştim exact ce este fiecare dintre acestea şi pare de la sine înţeles, în limbajul nostru, că diferenţele dintre ele sunt clare şi semnificative. Această impresie este întărită de practica noastră didactică. Predăm economie, sociologie sau ştiinţă politică. De multe ori, le formulăm ca având obiecte de studiu şi metode distincte, adăugând, uneori, pretenţia că sunt superioare celorlalte discipline în a explica socialul. Tabloul zugrăvit până aici descrie discipline monolitice şi nonintersectate. Practica ştiinţelor sociale contemporane furnizează însă câteva indicii despre o posibilă inadecvare descriptivă a acestui tablou.

Câteva exemple pot fi utile pentru a sprijini afirmaţiile de mai sus. În 1986, i se decerna Premiul Nobel pentru Ştiinţe economice profesorului James M. Buchanan pentru „dezvoltarea fundamentelor contractualiste şi constituţionale pentru teoria proceselor economice şi politice de formulare a deciziilor”¹. Mai târziu, în 1992, acelaşi premiu îi era acordat lui Gary S. Becker pentru „extinderea domeniului analizei microeconomice la o gamă largă de comportamente şi interacţiuni umane, incluzând şi comportamente care nu privesc piaţa”², cum sunt cele „studiate anterior […] de alte ştiinţe sociale ca sociologia, demografia şi criminologia”³. Lucrările acestor cercetători, dar şi ale altora nemenţionaţi aici împărtăşesc o caracteristică importantă: se află într-o zonă de graniţă unde ştiinţele sociale par să se intersecteze. James M. Buchanan se identifică drept economist, însă îşi plasează cel puţin o parte din cercetare în zona ştiinţei politice⁴. Metodologia utilizată este specifică economiei, dar obiectul de studiu include teme anterior aflate în domeniul de studiu al ştiinţei politice – statul, partidele politice, grupurile de presiune sau constituţiile. De asemenea, Gary S. Becker abordează, alături de temele specifice domeniului economiei, teme ca, spre exemplu, comportamentul în cadrul familiei sau comportamentul infracţional, care păreau să ţină de domeniul tradiţional al altor discipline precum sociologia sau dreptul. Obţinem din aceste exemple o imagine mai puţin coerentă asupra a ceea ce sunt şi a ceea ce nu sunt economia, sociologia sau ştiinţa politică. Bineînţeles, vom şti în continuare că, spre exemplu, studiul lui Émile Durkheim despre sinucidere este specific sociologiei şi că analiza lui Alfred Marshall asupra capitalului face parte din economia neoclasică. În privinţa altor cercetări vom avea însă dificultăţi să le încadrăm, fără îndoială, într-o ştiinţă socială anume. Viziunea oferită aici, diferită de cea tradiţională care concepea disciplinele ştiinţifice ca fiind obiecte clare, cu graniţe bine definite, este că ele pot fi mai degrabă concepute drept obiecte vagi, cu zone de intersecţie nevidă. Vom avea aşadar, în fiecare disciplină, un nucleu clar de cercetări, dar şi o zonă periferică în care apartenenţa este difuză.

Volumul Instituţii, alegeri individuale şi acţiune colectivă poate fi încadrat în această zonă de graniţă dintre ştiinţele sociale. În prima parte (capitolele 2-9) volumul cuprinde teme ce pot fi încadrate în domeniul ştiinţei politice: comportamentul electoral al cetăţenilor (capitolele 2, 3) şi al partidelor politice (capitolul 8), interacţiunea dintre stat şi grupurile de presiune (capitolul 4), efectele formei birocratice de organizare a administraţiei publice (capitolul 5), sursa şi efectele mărimii organizaţiilor şi bugetelor statului (capitolul 6), forma şi mărimea legislativelor (capitolul 7) şi alegerea şi efectele constituţiilor (capitolul 9). În a doua parte a volumului (capitolele 10-12) sunt incluse teme care pot fi asociate mai degrabă domeniului tradiţional al unor discipline ca sociologia sau dreptul. Sunt abordate dreptul civil şi penal (capitolul 10), căsătoriile, divorţurile şi comportamentele reproductive (capitolul 11), precum şi comportamentul credincioşilor şi al organizaţiilor religioase (capitolul 12). Deşi obiectele de cercetare ale capitolelor sunt specifice mai degrabă altor ştiinţe sociale, toate temele abordate sunt unite prin analizarea lor cu instrumentele economiei neoclasice (pe care le voi prezenta în primul capitol al volumului).

Efectul graniţelor difuze este întărit şi de unul dintre scopurile în care aceste cercetări pot fi utilizate – înţelegerea şi ghidarea politicilor publice. Teoriile ştiinţifice au efecte în lumea socială reală. Ele sunt adesea transformate de politicieni şi birocraţi – e drept, uneori cu erori semnificative – în politici publice. Prezenţa volumului Instituţii, alegeri individuale şi acţiune colectivă în colecţia „Politici publice şi integrare europeană” a Editurii Polirom este justificată în acest mod. Teoriile prezentate în acest volum pot fi înţelese ca fundamente ale unui anumit mod – cel raţionalist – de a formula politicile publice. Spre exemplu, studiile despre eficienţa birocraţiei, creşterea şi mărimea guvernământului sau cele despre ineficienţa rentelor politice au fost folosite – chiar dacă într-o variantă coruptă ideologic – mai ales în lumea anglo-saxonă, pentru fundamentarea politicilor de reformă ale guvernărilor neoconservatoare din anii 1980. De asemenea, teoriile despre construcţia şi efectele constituţiilor sau cele despre forma şi mărimea legislativului ori cele despre familie sau Biserică pot fi utilizate pentru a fundamenta sau a înţelege anumite tipuri de politici publice în aceste domenii. Acest aspect conectează lucrarea Instituţii, alegeri individuale şi acţiune colectivă cu alte volume colective apărute în colecţia „Politici publice şi integrare europeană”. Pot fi menţionate aici volumele Politici publice şi administraţie publică (coord. Florin Bondar, 2007), Managementul politicilor publice: transformări şi perspective (coord. Claudiu Crăciun, Paul E. Collins, 2008), Management public în România (coord. Mihai Păunescu, 2008) şi Evaluarea programelor şi politicilor publice. Teorii, metode şi practici (coord. Mirela Cerkez, 2009). Trebuie menţionate, de asemenea, şi cele două cărţi de autor ale unuia dintre coordonatorii colecţiei, profesorul Adrian Miroiu, căruia îi datorăm şi publicarea prezentului volum: Fundamentele politicii. Vol I. Preferinţe şi alegeri colective (2006) şi Fundamentele politicii. Vol. II. Raţionalitate şi acţiune colectivă (2007). Toate aceste lucrări, dar şi altele citate în capitolele volumului de faţă prezintă diferitele faţete ale analizei politicilor publice.

Prin obiectul său, acela de prezentare (uneori critică) a fundamentelor raţionaliste ale politicilor publice, şi prin faptul că abordează – aşa cum arătam mai sus – o cercetare aflată la graniţa mai multor ştiinţe sociale, Instituţii, alegeri individuale şi acţiune colectivă se adresează mai multor categorii de public, de la practicieni până la studenţii şi cercetătorii din ştiinţele sociale. Pe de o parte, practicienii pot înţelege mai bine fundamentele ştiinţifice ale politicilor publice, consolidându-şi astfel rolul în formularea acestora. Pe de altă parte, studenţii la economie, ştiinţe politice, sociologie şi drept pot beneficia de o prezentare introductivă a unor teme importante pentru domeniul lor de studiu. De asemenea, cercetătorii din ştiinţele sociale nefamiliarizaţi cu abordările cuprinse în acest volum pot obţine un ghid bibliografic util pentru o eventuală aprofundare. Nu în ultimul rând, datorită contextului politic actual de renegociere şi reconstrucţie constituţională din România, dar şi datorită stilului accesibil al prezentărilor, volumul este o lectură recomandată oricărui cititor curios în privinţa „de ce”-urilor” şi „cum”-urilor” fenomenelor politice, economice şi sociale.

Mihai Ungureanu Bucureşti, 5 noiembrie 2014

1. http://www.nobelprize.org/nobel_prizes/economics/laureates/1986/ accesat în 18.05.2013.

2. http://www.nobelprize.org/nobel_prizes/economics/laureates/1992/ accesat în 18.05.2013.

3. http://www.nobelprize.org/nobel_prizes/economics/laureates/1992/press.html accesat în 18.05.2013.

4. http://www.gmu.edu/centers/publicchoice/pdf%20links/Booklet.pdf accesat în 18.05.2013.

Capitolul 1

Alegeri individuale şi acţiune colectivă

Mihai Ungureanu1*

„Economia este o ştiinţă imperialistă.”

Stigler: 1984, p. 311

Rezumat: Acest capitol este dedicat prezentării fundamentelor metodologice ale abordărilor cuprinse în volumul Instituţii, alegeri individuale şi acţiune colectivă. Încep prin a argumenta că temele cuprinse în acest volum sunt expresia expansiunii economiei neoclasice spre domenii precum cele ocupate anterior de ştiinţa politică şi sociologie. Prezint, în continuare, elementele metodologice exportate: individualismul metodologic, maximizarea utilităţii şi stilul deductiv de argumentare. Apoi prezint pe scurt temele abordate în fiecare capitol.

1.1. Introducere: expansiunea economiei neoclasice

În 1890, Alfred Marshall definea economia ca fiind preocupată de „studiul activităţilor obişnuite ale oamenilor, [de] examinarea acelei părţi a acţiunilor individuale şi sociale care privesc obţinerea şi utilizarea resurselor necesare bunăstării” (Marshall: 1890 [1920], p. 1). Aşa cum Hirshleifer observa în 1985, această definiţie limita domeniul economiei la studierea schimbului de bunuri materiale precum „pâinea şi untul” (Hirshleifer: 1985, p. 53). După aproape jumătate de secol, Robbins (1935 [1933]) extindea domeniul economiei la toate comportamentele umane în condiţii de insuficienţă: „Economia este ştiinţa care studiază comportamentul uman ca pe o relaţie dintre scopuri şi mijloace insuficiente care au utilizări alternative” (Robbins: 1935 [1933], p. 16). Această redefinire, nota Hirshleifer, „deschidea uşa (expansiunii economiei) mai larg: […] scopurile pe care femeile şi bărbaţii le urmăresc includ nu doar pâinea şi untul, ci, de asemenea, reputaţia, aventura, sexul, statutul social, mântuirea, un sens în viaţă, dar şi un somn odihnitor – mijloacele în vederea atingerii acestor obiective fiind prea adesea insuficiente” (Hirshleifer: 1985, p. 53). Domeniul economiei se extindea astfel la aproape orice aspect al vieţii umane. Într-adevăr, în 1984, Stigler argumenta că economia şi-a extins obiectul de studiu către probleme care se aflau anterior în centrul preocupărilor de cercetare ale altor discipline şi identifica cel puţin patru astfel de expansiuni pe care le califică drept instanţe ale imperialismului economic²: dreptul, istoria, sociologia şi ştiinţa politică. Domeniile de studiu rezultate au purtat denumiri care au conţinut referinţa la disciplina de origine: economia dreptului, noua istorie economică, analiza economică a comportamentelor şi structurilor sociale şi analiza economică a politicii sau teoria alegerii publice.

Volumul Instituţii, alegeri individuale şi acţiune colectivă va realiza o introducere în trei dintre domeniile de expansiune ale economiei neoclasice identificate de Stigler. Cea mai mare parte a volumului este dedicată teoriei alegerii publice sau studiului prin instrumente economice al politicii (capitolele 2-9). Capitolul 10 poate fi încadrat în abordarea economică a dreptului, iar capitolele 11³ şi 12 pot fi încadrate în abordarea economică a unor subiecte care anterior se aflau în domeniul de studiu al sociologiei. În cele ce urmează voi lămuri problema exportului metodologic dinspre economia neoclasică spre alte domenii de studiu şi voi prezenta abordările menţionate mai sus, prezentând apoi, pe scurt, capitolele cuprinse în acest volum.

1.2. Fundamentele metodologice

În secţiunea anterioară am afirmat, urmându-l pe Stigler (1984), că economia neoclasică s-a extins în domenii ocupate anterior de alte ştiinţe sociale. Această extindere s-a produs în termenii exportului fundamentelor metodologice ale disciplinei de origine: individualismul metodologic, principiul maximizării utilităţii de obicei operaţionalizat sub forma egoismului instrumental şi stilul deductiv de construcţie al unor ipoteze testabile empiric. În continuare voi prezenta pe scurt aceste aspecte metodologice şi voi sublinia conexiunea dintre ele şi volumul de faţă.

1.2.1. Individualismul metodologic

Orice ştiinţă, naturală sau socială, conţine explicit sau implicit o asumare a modului în care explicaţia ştiinţifică trebuie construită. Economia neoclasică nu face excepţie de la această regulă şi asumă (explicit) angajamentul faţă de individualismul metodologic. Pentru a oferi însă o imagine exactă asupra acestui principiu metodologic sunt necesare câteva clarificări conceptuale. Urmându-i pe Hempel şi Oppenheim (1948), voi utiliza termenii de explanans şi explanandum-ul pentru a descrie cele două componente majore ale unei explicaţii. Pentru simplitate, să ne imaginăm că fiecare dintre categoriile anterior menţionate sunt mulţimi cu N elemente. Pornind de aici, putem spune că explanandumul, sau consecventul explicaţiei, este mulţimea elementelor de explicat – mulţimea fenomenelor pe care încercăm să le explicăm –, iar explanans-ul, sau antecedentul explicaţiei, este mulţimea elementelor care explică fenomenele din explanandum. Să presupunem, folosind aceşti termeni, că dorim să explicăm bunăstarea economică a unei ţări şi că preferăm o explicaţie clasică precum cea oferită în 1776 de Adam Smith: individul „[…] nu intenţionează, în general, să promoveze interesul public. […] Prin conducerea întreprinderii sale astfel încât aceasta să producă cea mai mare valoare posibilă, el este interesat doar de propriile câştiguri. În acest caz şi în multe altele, el este însă condus de o mână invizibilă pentru a promova un scop care nu făcea parte din intenţiile sale” (Smith: 1977 [1776], p. 593), interesul public. Tradus în termenii personajelor principale din filmul A Beautiful Mind (O minte sclipitoare) al regizorului Ron Howard, „în competiţie, ambiţiile individuale servesc binelui comun”. Elementele explicaţiei sunt evidente: bunăstarea socială sau binele comun ori interesul public (explanandum-ul) sunt descrise în termenii consecinţelor neintenţionate ale acţiunilor individuale egoiste (explanans-ul). Aceasta este o exemplificare a unei explicaţii individualist-metodologice. Pornind de la ea, ne putem face o idee generală asupra a ceea ce înseamnă individualismul metodologic aplicat în ştiinţele sociale⁴: explicarea instituţiilor noastre formale sau sociale, a comportamentelor colective, în termenii comportamentelor individuale. Această calificare este însă destul de vagă şi o voi preciza prezentând pe scurt clasificarea făcută de Udehn (2001) a diferitelor tipuri de individualism metodologic.

Pornind de la practica din ştiinţele sociale, Udehn (2001) identifică patru tipuri de individualism metodologic (admiţând şi posibilitatea versiunilor intermediare): individualismul natural, individualismul social, individualismul instituţionalist şi individualismul structural. Cel dintâi, individualismul natural, vizează în practică două forme: a) teoria contractului social, „care porneşte de la individul izolat care trăieşte fără instituţii sociale într-o stare de natură” (Udehn: 2001, p. 347) şi b) teoria echilibrului general, „care porneşte de la individul izolat, fără relaţii sociale, interacţionând pe piaţă în lipsa instituţiilor sociale şi a tehnologiei” (Udehn: 2001, p. 347). Amândouă pot fi considerate naturale, deoarece „nimic sociocultural nu intră în explanans” (Udehn: 2001, p. 347). Cel de-al doilea, instituţionalismul social, vizează individualismul metodologic al şcolii austriece de economie. Acesta presupune existenţa „indivizilor izolaţi, […] dar înţeleşi (totuşi) ca fiinţe sociale şi culturale care ataşează înţelesuri subiective propriilor acţiuni şi artefactelor umane” (Udehn: 2001, p. 347). Spre deosebire de individualismul natural, cel social admite informaţie socioculturală în explanans. Mai departe, individualismul instituţional acceptă „în explanans instituţii sociale […] sau variabile exogene în explicaţia ştiinţifică socială” (Udehn: 2001, p. 347). În sfârşit, individualismul structural „admite existenţa întregilor sociali, sub formă de structuri de poziţii interrelaţionate, ce există independent de indivizii particulari care se întâmplă să ocupe aceste poziţii” (Udehn: 2001, p. 347). Acest tip de individualism metodologic este, aşa cum argumentează Udehn, specific mai degrabă sociologiei individualiste şi marxismului individualist. Udehn încadrează primele două tipuri (natural şi social) în categoria individualismului metodologic tare, iar pe ultimile două (instituţional şi structural) în categoria individualismului metodologic slab.

Pornind de la tipologia lui Udehn, se poate argumenta că economia neoclasică este cuprinsă, de obicei, între primele trei tipuri de individualism metodologic, iar extensiile acesteia înspre domenii anterior ocupate de alte discipline între toate cele patru⁵. Cele mai multe dintre aceste extensii însă, şi mai ales cele cuprinse în acest volum, se încadrează mai degrabă în al treilea tip de individualism metodologic identificat de Udehn, cel instituţional⁶. Putem reţine însă o afirmaţie mai slabă valabilă pentru toate abordările neoclasice (fie că este vorba despre disciplina de origine sau despre extensiile ei în domenii colonizate de aceasta, precum ştiinţa politică sau sociologia). Toate prezintă o aceeaşi caracteristică: între elementele incluse în explanans se află şi indivizii. Altfel spus, în funcţie de autor⁷, program de cercetare etc., explicaţiile sunt construite şi în termenii indivizilor⁸. Voi reţine acest enunţ ca fiind definitoriu pentru abordările cuprinse în volumul de faţă: explicaţiile folosite sunt individualist-metodologice în sensul că întotdeauna indivizii se află în explanans. Pornind de aici, voi trece la descrierea unităţilor individuale, comună abordărilor neoclasice: raţionalitatea definită ca maximizare a utilităţii.

1.2.2. Maximizarea utilităţii şi egoismul universal

În 1985, Aumann descria maximizarea utilităţii ca fiind „postulatul care unifică aproape toată teoria economică – o componentă majoră a unui anumit mod de a gândi, având implicaţii familiare multiple care au făcut parte din abordările economice de decenii sau chiar de secole” (Aumann: 1985, p. 35). Acesta este aşadar al doilea element fundamental al abordărilor neoclasice – raţionalitatea actorilor definită formal ca maximizare a utilităţii⁹. Formula nu este însă utilizabilă în această formă neoperaţionalizată. Pentru scopuri practice de cercetare, definiţia formală a raţionalităţii trebuie transformată. Cea mai frecventă operaţionalizare¹⁰ a maximizării utilităţii este cea cunoscută sub denumirea de homo economicus. Se postulează că indivizii „urmăresc doar propriul lor interes privat tradus în termenii bunăstării lor materiale nete măsurabile obiectiv” (Brennan şi Buchanan: 2000, p. 40). Mai simplu spus, omul economic este definit ca fiind egoist şi ca având un comportament instrumental: acţiunile sale sunt instrumentale în vederea obţinerii unor lucruri pe care individul le preţuieşte. Maximizarea utilităţii este astfel definită sub forma egoismului instrumental.

Homo economicus nu este însă singura operaţionalizare posibilă a definiţiei formale a raţionalităţii. Aşa cum au argumentat, printre alţii, Becker (1976, 1981), Buchanan şi Tullock (1962), Brennan şi Buchanan (1985), Simon (1993, 1995), principiul metodologic fundamental al economiei neoclasice, maximizarea utilităţii, este compatibil atât cu operaţionalizări sub forma egoismului instrumental, cât şi cu operaţionalizări sub forma altruismului, de asemenea instrumental. Dacă în primul caz funcţia de utilitate a unui individ A conţinea doar consideraţii despre bunăstarea lui A, în 1981 Becker formalizează funcţia de utilitate a altruistului A, într-o formă care include, alături de consideraţiile despre utilitatea lui A, consideraţii despre utilitatea obiectului altruismului lui A, să-i spunem B. Mai simplu, pe lângă lucrurile pe care A le apreciază ca fiind bune pentru sine, în funcţia sa de utilitate apare şi utilitatea totală a individului B. Spre exemplu, putem modela ca altruistă (în sensul anterior menţionat) relaţia dintre o mamă şi copilul ei. Această operaţionalizare păstrează dimensiunea instrumentală cuprinsă în definirea lui homo economicus: acţiunile lui A sunt instrumente în vederea maximizării unei utilităţi totale care conţine şi utilitatea totală a altor indivizi.

Maximizarea utilităţii poate fi însă operaţionalizată şi în lipsa consideraţiilor instrumentale. Într-o dezbatere desfăşurată într-un număr dedicat raportului dintre homo economicus şi homo politicus¹¹ din jurnalul de specialitate Public Choice, Brennan (2008) argumenta că renunţarea la homo economicus pare a fi necesară cel puţin în anumite cazuri¹². Alternativa este aceea de a defini raţionalitatea în termeni noninstrumentali. Indivizii ar maximiza în continuare utilitatea, însă acţiunile ar fi realizate pentru ele însele şi nu instrumental, în vederea altor scopuri. Spre exemplu, eu pot să votez sau să cumpăr un anumit produs de la piaţă nu pentru că mă interesează să obţin utilitate prin consumul produsului achiziţionat (fie că este vorba despre candidaţi sau despre castraveţi), ci pentru că îmi place să votez sau să fac cumpărături. Acest mod de a vedea lucrurile elimină componenta instrumentală specifică lui homo economicus, reţinând însă componenta de maximizare a utilităţii.

Pornind de la afirmaţiile din paragrafele anterioare, pot fi formulate câteva precizări utile în contextul volumului de faţă. În primul rând, definirea formală a raţionalităţii este compatibilă cu mai multe operaţionalizări. Putem astfel defini indivizi raţional-egoişti-instrumentali (homo economicus), indivizi raţional-altruişti-instrumentali, dar şi indivizi raţionali-egoişti-noninstrumentali. În al doilea rând, chiar dacă principiul maximizării este compatibil cu mai multe operaţionalizări, practica curentă a economiştilor este însă aceea de a construi modele pornind de la asumpţia maximizării operaţionalizată sub forma lui homo economicus. Cele mai multe abordări din acest volum respectă această regularitate. Excepţiile care pot fi indicate privesc capitolul 3 şi capitolul 11¹³. Această definire a raţionalităţii nu este însă selectată aleatoriu. Strategia de cercetare a economiei neoclasice impune uniformizarea lumii-model, iar principiul maximizării utilităţii are un rol în obţinerea acestui efect. Voi dezvolta această idee în secţiunea următoare.

1.2.3. Deductivitate şi modele teoretice

Ambiţia ştiinţelor sociale care s-au dezvoltat în secolul al XIX-lea pare să fi fost aceea de a deveni asemănătoare fizicii moderne. Sociologia se fundamenta prin Comte (2000) ca „fizică socială” (Comte: 2000, book IV), iar Durkheim consolida domeniul utilizând din plin, aşa cum remarca Pickering în 2000, „expresii preluate din fizică: atracţie, respingere, afinitate naturală, relaţii cauzale, fuziune şi diferenţiere” (Pickering: 2000, p. 92). Economia neoclasică a avut de asemenea, ambiţia de a fi fizică socială. Mirowski (1984, 1989), argumenta în acest sens că „toţi protagoniştii revoluţiei marginaliste¹⁴ au indicat explicit [fizica] drept inspiraţie pentru noile lor teorii economice” (Mirowski: 1984, p. 363). Spre exemplu, în 1954 Léon Walras nota că „teoria economică pură este o ştiinţă asemănătoare ştiinţelor fizico-matematice în toate aspectele acesteia” (Walras: 2003 [1954], p. 71). Poziţii asemănătoare pot fi identificate şi în lucrări ale lui Edgeworth (1881), Jevons (1905, 1970), Pareto (1906 [1971]). În aceste cercetări, dar şi în altele¹⁵, obiectele economice par a se transforma în obiecte fizice: „homo economicus este o particulă, spaţiul bunurilor sau mărfurilor este o forţă, utilitatea este energie, utilitatea negativă este lucru mecanic sau forţă, utilitatea marginală este vector sau energie […]” (Murphy: 1995, p. 157).

Dacă economia neoclasică este sau nu fizică socială nu se va decide în acest capitol introductiv. Ceea ce presupun însă este faptul că asemănarea cu fizica a fost intenţionată de către părinţii fondatori ai acestei discipline, iar strategiile de cercetare ale economiei neoclasice au fost influenţate, cel puţin într-o oarecare măsură, de cele din fizica modernă. Voi presupune de asemenea că această intenţie a părinţilor fondatori a generat ceea ce Green şi Shapiro¹⁶ (1995) au etichetat drept cercetare orientată de metodă¹⁷. Altfel spus, voi considera că economia neoclasică are un set predefinit de instrumente pe care caută să le aplice indiferent de obiectele aflate în explanandum. Unul dintre aceste instrumente sau caracteristici metodologice ale cercetărilor neoclasice, împărtăşit cu modelele mecanicii newtoniene, este folosirea modelelor teoretice pentru a deduce din acestea ipoteze testabile. Denumite şi modele matematice, modelele teoretice descriu, potrivit lui Achinstein (1968), un obiect, atribuindu-i o structură internă sau un mecanism prin intermediul unor asumpţii simplificatoare. Utilizarea lor contribuie la ceea ce Cartwright (2005) numeşte deductivitate – sau capacitatea de a utiliza deducţia (deci de a construi modele teoretice). Ca scop fixat de metodă, deductivitatea se obţine atunci când lumea-model este suficient de uniformă (Ungureanu: 2012) pentru a fi tractabilă sau manipulabilă matematic¹⁸. Spre exemplu, aşa cum discutam în secţiunea anterioară, economiştii utilizează frecvent în modelele lor asumpţia maximizării utilităţii. Această asumpţie simplifică lumea reală, generând cel puţin două efecte importante interconectate. În primul rând, creează o lume-model uniformă: actorii sunt identici. În al doilea rând, această uniformitate este manipulabilă matematic. Dacă indivizii sunt egoişti maximizatori de utilitate operaţionalizată sub forma (să zicem a) bunăstării materiale, putem cu uşurinţă, după descrierea contextului în care aceştia se află, să deducem matematic consecinţe în privinţa comportamentelor lor agregate. Să presupunem însă că am considera că indivizii nu optimizează (nu maximizează utilitate), ci satisfac un anumit nivel de utilitate, aşa cum presupunea Simon în 1956. Implicaţia imediată a utilizării unei astfel de asumpţii este aceea că am introdus entropie în model. Indivizii au niveluri de „satisficienţă” diferite, deci nu putem deduce nimic despre comportamentele lor agregate. Mai mult, putem presupune că unii indivizi sunt satisficienţi, alţii sunt maximizatori, iar alţii pur şi simplu iraţionali. Cu un astfel de set de asumpţii comportamentale nu am putea formula nicio deducţie.

Deductivitatea este aşadar conectată de uniformitatea lumii-model. Această afirmaţie este validă şi pentru asumpţiile instituţionale – cele ce privesc mediul instituţional în care indivizii acţionează. În 2012, argumentam că modelul birocraţiei formulat de Niskanen¹⁹ (1968, 1971, 1975) foloseşte o serie de asumpţii instituţionale care uniformizează, alături de cele comportamentale, lumea-model. Spre exemplu, toate birourile sau agenţiile guvernamentale aveau aceeaşi structură, se presupune că relaţia dintre organizaţia finanţatoare şi birouri era întotdeauna una de monopol bilateral etc. Fără această uniformitate artificială modelul nu ar mai fi produs o deducţie. Aceasta este deci, strategia specifică abordărilor neoclasice – indiferent dacă este vorba despre disciplina originală, economia neoclasică sau despre extensiile ei în alte domenii precum ştiinţa politică. Toate abordările cuprinse în volumul de faţă prezintă aceste caracteristici. Indiferent de tema prezentării – fie că este vorba despre comportament electoral, birocraţie sau organizaţii religioase –, se vor prezenta modele teoretice construite din asumpţii simplificatoare, care vor produce o lume-model manipulabilă cu instrumente matematice²⁰.

1.3. Instituţii, alegeri individuale şi acţiune colectivă

Aşa cum aminteam la începutul acestui capitol, volumul Instituţii, alegeri individuale şi acţiune colectivă realizează o introducere în trei dintre domeniile de expansiune ale economiei neoclasice: teoria alegerii publice, abordarea economică a dreptului şi abordarea economică a unor subiecte care anterior se aflau în domeniul de studiu al sociologiei. Cercetarea realizată utilizând aceste abordări este ghidată de principiile metodologice descrise în subcapitolul 1. a) Sunt individualist-metodologice cel puţin în sensul slab, menţionat la 1.2.1²¹. Explicaţiile sunt aşadar formulate şi în termenii acţiunilor, circumstanţelor şi dispoziţiilor individuale. b) Utilizează o definire a raţionalităţii ca maximizare a utilităţii. Aceasta este operaţionalizată de cele mai multe ori sub forma lui homo economicus. Se presupune, aşadar, de obicei, că indivizii maximizează bunăstarea personală fără a fi preocupaţi de bunăstarea alterilor. Excepţiile sunt cuprinse în capitolele 3 şi 11, unde se folosesc şi modele conţinând alte operaţionalizări, cum ar fi altruismul instrumental şi egoismul noninstrumental. c) Au o strategie deductivă de cercetare. Autorii citaţi în capitolele 2-12 construiesc modele teoretice din care deduc ipoteze testabile²². Deductivitatea acestor modele este, aşa cum argumentam în subcapitolul 1.2.3, dependentă de asumpţiile folosite. Acestea, fie că sunt comportamentale (despre cum se comportă indivizii), fie că sunt instituţionale (despre contextul instituţional în care acţionează indivizii), simplifică lumea-model, uniformizând-o în aşa fel încât să se obţină manipulabilitatea sau tractabilitatea matematică.

Pe lângă fundamentele metodologice menţionate anterior, capitolele prezintă cercetarea realizată din perspectiva neoclasică. Unele dintre ele conţin exclusiv abordări neoclasice. Altele conţin şi abordări concurente care exprimă poziţii critice la adresa perspectivei neoclasice. Din acest punct de vedere, volumul nu este monolitic. Autorii au prezentat, în funcţie de interesele lor de cercetare, atât poziţii mai degrabă favorabile abordărilor neoclasice, cât şi poziţii critice provenite din alte perspective ştiinţifice. În cele ce urmează voi descrie pe scurt capitolele volumului. Aşa cum menţionam mai sus, capitolele 2-9 privesc teme specifice ştiinţei politice, în vreme ce următoarele capitole, 10-12, vizează teme care pot fi încadrate în abordarea economică a dreptului (capitolul 10) şi în abordărilor economice ale socialului (capitolele 11-12)²³.

1.3.1. Teoria alegerii publice

Teoria alegerii publice a fost definită ca „aplicare a metodelor şi aparatului economiei moderne în studierea proceselor politice” (Brennan şi Buchanan: 1985, p. 185), ca „aplicarea economiei la studiul politicii” (Shugart şi Razzolini: 2001, p. xxii) sau ca „economie a politicii” (Rowley, în Rowley şi Schneider: 2008, p. 1). Toate aceste definiţii, precum şi altele²⁴ subliniază legătura dintre teoria alegerii publice şi disciplina de origine, economia neoclasică. În 2008, Rowley prezintă drept fondatoare ale abordării doar lucrări din secolul XX, menţionând cărţile lui Black (1948), Arrow (1951), Downs (1957), Buchanan şi Tullock (1962) şi Olson (1965). Dacă primele două lucrări analizează „alegerile specifice comisiilor (grupurilor mici) şi alegerile directe într-un mediu caracterizat de absenţa instituţiilor” (Rowley, în Rowley, Schneider: 2008, p. 4), începând cu lucrarea lui Downs (1957) analiza se concentrează asupra „instituţiilor democratice şi asupra guvernării reprezentative” (Rowley, în Rowley şi Schneider: 2008, p. 4). Aceasta va fi, de altfel, regula lucrărilor publicate ulterior în cadrul abordării: folosind fundamentele metodologice neoclasice, cei mai mulţi cercetători din teoria alegerii publice au studiat funcţionarea instituţiilor democratice şi a procesului politic democratic. Temele abordate au privit aspecte fundamentale ale acestui proces, precum legislativele, partidele politice, sistemele electorale, sistemele de impozitare, corupţia, grupurile de presiune, constituţiile, birocraţia, votul, politica monetară, creşterea economică etc.

Pornind de la o concepţie comună asupra pieţei şi a procesului politic ca mecanisme de agregare a preferinţelor individuale, cercetătorii din teoria alegerii publice au ajuns la câteva concluzii, de asemenea comune. În primul rând, alocările resurselor prin procese politice sunt, de obicei, ineficiente. Având eficienţa drept unic criteriu de evaluare²⁵, teoriile care au ajuns la aceste concluzii s-au numit teorii ale eşecului guvernamental şi au avut pretenţia de a înlocui viziunile clasice despre stat ca despot iluminat²⁶. În al doilea rând, pentru eliminarea eşecului guvernamental, soluţiile s-au inspirat de cele mai multe ori din modul în care funcţionează pieţele economice. Acest din urmă aspect a făcut ca teoria alegerii publice să fie principala sursă de legitimare ştiinţifică a politicilor de restrângere a activităţilor statului, aparţinând guvernărilor neoconservatoare din anii 1980²⁷. În sfârşit, în al treilea rând, descriind (de obicei) actorii ca fiind egoişti – politicieni, votanţi, birocraţi, membri ai grupurilor de presiune etc. –, teoria alegerii publice a accentuat o trăsătură mai degrabă pesimistă asupra politicii şi naturii umane²⁸: cetăţenii nu votează şi nu se informează despre politică, birocraţii extrag – legal sau ilegal, separat sau împreună cu politicienii – resurse de la cetăţeni, muncitorii nu fac greve, cetăţenii, în general, nu participă la revoluţii pentru răsturnarea regimurilor nedemocratice, partidele politice nu urmăresc interesul colectiv, ci doar pe cel al liderilor lor, sistemele electorale sunt instrumente de manipulare a rezultatelor politice ş.a.m.d. Toate aceste trăsături – ineficienţa alocării resurselor prin procese politice, soluţiile de dreapta şi pesimismul – descriu şi temele prezentate în acest volum. În cele ce urmează voi oferi o scurtă descriere fiecărui capitol.

În capitolul 2, Elena Gheaţă şi Andrada Nimu studiază problema lipsei de informaţie a votanţilor. „Ceea ce votanţii nu ştiu ar putea umple o bibliotecă universitară”, nota Caplan (2006, p. 5). Cei mai mulţi votanţi nu dispun de instrumentele necesare pentru a înţelege implicaţiile politicilor propuse de candidaţi în campaniile electorale. De asemenea, foarte mulţi votanţi nu pot identifica reprezentantul circumscripţiei lor în legislativ, iar atunci când reuşesc acest lucru, nu sunt capabili să identifice elementele activităţii acestuia. Ideea de cetăţenie democratică implică însă existenţa unor indivizi care înţeleg problemele cetăţii şi se implică în rezolvarea acestora. Ce se întâmplă atunci când cei mai mulţi dintre oameni nu cunosc lucruri elementare despre procesul politic democratic? Pornind de la astfel de întrebări, capitolul 2 studiază cauzele ignoranţei votanţilor şi legătura dintre aceasta şi calitatea democraţiei. Sunt explorate trei tipuri de răspunsuri pentru aceste probleme. Două dintre ele (teoria ignoranţei raţionale şi teoria iraţionalităţii raţionale) fac parte din teoria alegerii publice, în vreme ce a treia (teoria agregării a lui Page şi Shapiro) este construită pe alte fundamente decât cele neoclasice.

În capitolul 3, Mihai Ungureanu şi Elena Gheaţă studiază problema participării electorale a cetăţenilor. Teoria democratică părea să implice faptul că indivizii raţionali vor participa la deciziile colective. În 1957, Downs zdruncină, aparent, acest fundament al democraţiei. Definind votanţii ca homo economicus, deci ca maximizatori egoişti şi instrumentali ai utilităţii anticipate, se deduce o concluzie contraintuitivă: foarte puţini indivizi au motive raţionale (în sensul anterior definit) să voteze. Acest rezultat a purtat numele de „paradox al votului” şi a reprezentat, aşa cum nota Udehn în 1992, „călcâiul lui Ahile al teoriei alegerii publice” (Udehn: 1992, p. 249). Calificarea de către Udehn a acestui rezultat drept punct slab al abordării îşi are originea în faptul că predicţia absenteismului nu trecea în mod evident testul realităţii. În cele mai multe democraţii, cetăţenii votează în proporţii destul de mari. Capitolul 3 prezintă acest model original al participării electorale, apoi explorează încercările cercetătorilor din teoria alegerii publice de a concilia predicţiile teoretice neoclasice cu realitatea. Vor fi prezentate astfel modele care analizează impactul votanţilor expresivi sau altruişti asupra participării la vot. Va fi prezentat, de asemenea, şi un model aflat în afara teoriei alegerii publice, cel al votanţilor care minimizează regretul.

Capitolul 4 porneşte de la distincţia dintre căutarea de rente economice – activitatea economică normală în orice economie de piaţă – şi căutarea de rente politice²⁹. Iulia Drăjneanu şi Andrei Vlăducu pornesc de la observaţia că alocarea resurselor în ţările democratice se face fie prin mecanismele pieţei, fie prin mecanisme politice. Cercetătorii alegerii publice argumentează că, dacă mecanismele pieţei realizează alocări eficiente ale resurselor, nu acelaşi lucru poate fi spus despre cele politice. Modele descrise în capitol prezintă o imagine a democraţiei ca loc de confruntare a diferiţilor actori raţionali (homo economicus) pentru privilegii economice obţinute prin mijloace politice. Această competiţie generează însă ineficienţă deoarece resursele altfel investite în activităţi productive, specifice pieţei, vor fi investite în activităţi politice care să genereze un avantaj competitiv artificial, garantat de guvernământ. Capitolul prezintă diferenţele dintre căutarea rentelor economice şi a celor politice, teoriile normative şi cele pozitive ale căutării rentelor politice şi teoriile căutării competitive şi noncompetitive a acestui tip de rente.

În capitolul 5, Mihai Ungureanu şi Diana-Camelia Iancu prezintă câteva dintre cele mai importante modele ale birocraţiei construite în teoria alegerii publice. Teoriile clasice ale lui Wilson (1887) şi Weber (1922) despre administraţia publică puneau forma birocratică de organizare a acesteia într-o poziţie privilegiată, eficienţa şi imparţialitatea fiindu-i caracteristice. Începând cu Downs (1957, 1965) şi culminând cu Niskanen (1968, 1971), Brennan şi Buchanan (1980), teoria alegerii publice a contestat această concluzie a abordării clasice. Clasificând-o drept una dintre teoriile despotului luminat, cercetătorii din cadrul teoriei alegerii publice au construit modele din care au dedus concluzii deloc optimiste în privinţa modului în care funcţionează birocraţia. Birocraţii, fie în ciuda politicienilor – cazul primelor modele ale lui Niskanen –, fie în cartel cu aceştia – cazul modelelor leviatanului –, extrag în întregime sau parţial surplusul consumatorului. În termenii lui Niskanen (1968), „cererea consumatorilor poate sta la baza înfiinţării unui birou. Interesul acestora să menţină biroul va dispărea însă, deoarece biroul va crea un surplus al consumatorului doar din neglijenţă” (Niskanen: 1968, p. 303). Capitolul descrie aceste rezultate, incluzând modelul maximizării bugetului, modelul leviatanului, modelul remodelării biroului şi câteva critici, formulate mai ales la adresa modelelor lui Niskanen.

În capitolul 6, Mirela Vlăsceanu şi Monica Puşcaş prezintă un cadru mai larg care cuprinde şi problemele discutate în capitolele 4 şi 5, anume sursele şi efectele creşterii şi mărimii guvernământului. Căutarea de rente politice (capitolul 4) şi activitatea curentă a birocraţiilor şi a politicienilor (capitolul 5) pot determina o dimensiune mare a sectorului public. Punctul de pornire al studiilor despre această temă este o observaţie empirică. Dimensiunea şi rolul guvernământului în lumea democratică se află în creştere. Tanzi şi Schuknecht (2000, p. 7) arată că, spre deosebire de perioada din jurul anului 1870, când nivelul cheltuielilor guvernamentale generale în mai multe ţări democratice era, în medie, de 10,7%, în 1996 nivelul acestor cheltuieli era de 45,6%. Capitolul cuprinde modele ale teoriei alegerii publice care explică dimensiunea şi creşterea guvernământului în termenii intereselor actorilor procesului politic democratic domestic: votanţii, birocraţii, grupurile de presiune, politicienii. Este de asemenea discutată influenţa posibilă a factorilor politici externi asupra creşterii şi mărimii guvernământului din anumite ţări. Autoarele analizează efectele creşterii guvernământului şi discută, spre sfârşitul capitolului, unele dintre limitele modelelor prezentate.

În capitolul 7, Alexandru Volacu abordează o problemă care a fost deseori discutată în spaţiul public din România în ultimii ani, cea a mărimii şi structurii legislativului. Care sunt factorii care determină mărimea legislativului? Care sunt consecinţele alegerii unei anumite dimensiuni a legislativului? Este structura bicamerală a legislativului superioară celei unicamerale, şi dacă da, în ce aspecte? Capitolul cuprinde câteva dintre răspunsurile pe care teoria alegerii publice le oferă pentru aceste întrebări. În cazul primelor două, sunt studiate efectele unor variabile precum mărimea populaţiei asupra dimensiunii legislativelor şi relaţia dintre aceasta din urmă şi creşterea guvernământului. În această ultimă privinţă, sunt prezentate modelele care implică legea 1/n, legea 1/n inversată şi legea k/n. A doua întrebare primeşte de asemenea câteva răspunsuri. În primul rând, sunt studiate condiţiile în care bicameralismul poate conduce la creşterea nivelului de reprezentare a intereselor cetăţenilor. În al doilea rând, este prezentat argumentul potrivit căruia bicameralismul este un mecanism instituţional construit pentru a reduce posibilitatea să apară tirania majorităţii. De asemenea, sunt prezentate argumente referitoare la legătura dintre bicameralism şi reducerea instabilităţii legislative. În sfârşit, capitolul explorează şi alte direcţii de cercetare din cadrul teoriei alegerii publice, cu privire la mărimea şi structura legislativului.

În capitolul 8, Andra Roescu studiază modelele formulate de teoria alegerii publice şi care vizează competiţia electorală dintre partide. Inaugurată de Downs (1957) şi Black (1958), această direcţie de cercetare îşi are rădăcinile în analiza lui Hotelling (1929) a modului în care firmele îşi aleg poziţia în raport cu distanţa faţă de clienţi. Acest tip de abordare a luat numele de „analiză spaţială”. Transferată către domeniul politicii, analiza spaţială a început prin a trata partidele în acelaşi mod în care Hotelling trata firmele, iar ideologia acestora – într-o modelare unidimensională între stânga şi dreapta – în acelaşi mod în care firmele căutau localizarea care să le maximizeze vânzările. Altfel spus, abordarea normativă clasică a ştiinţei politice este contestată şi înlocuită cu o teorie în care actorii nu cred în principii, nu au valori sau crezuri, ci aleg să promită votanţilor un anumit set de politici, instrumental, pentru a maximiza numărul de voturi obţinute. În alţi termeni, agenţii de pe piaţa politică acţionează strategic pentru a câştiga alegerile. Capitolul explorează mai multe moduri în care se poate aborda spaţial competiţia electorală dintre partide. Este prezentat, pentru început, modelul proximităţii (primul model spaţial al politicii), apoi este descris modelul direcţional al competiţiei electorale. Sunt discutate de asemenea diferite limitări şi extinderi ale modelului downsian, spre exemplu, modele multidimensionale şi modele probabiliste, dar şi o analiză a influenţei sistemelor electorale asupra poziţionării partidelor.

În capitolul 9, Elena Mega prezintă o temă pe care Buchanan (1990) a încercat să o transforme într-un nou program de cercetare, economia constituţională³⁰. Problema studiată economia constituţională priveşte stabilirea regulilor constituţionale drept constrângeri în cadrul cărora va avea loc jocul politic din etapa postconstituţională. Aceste constrângeri pot fi studiate normativ sau pozitiv. În varianta normativă, economia constituţională evaluează după anumite criterii normative aranjamentele instituţionale din etapa postconstituţională – spre exemplu, modul în care libertatea indivizilor este protejată de anumite tipuri de instituţii. În varianta pozitivă, economia constituţională priveşte modul în care vor funcţiona instituţiile democratice în etapa postconstituţională. Pot fi cuprinse aici definirea iniţială a drepturilor de proprietate, stabilirea regulilor de vot ce vor fi utilizate în etapa postconstituţională, separarea puterilor în stat (pe verticală şi orizontală), tipul de regim politic (prezidenţial, parlamentar, semiprezidenţial), structura legislativului, dar şi sistemele de impozitare. Capitolul descrie abordarea normativă şi cea pozitivă ale economiei constituţionale, apoi prezintă diferite modele în care se analizează separarea orizontală şi cea verticală a puterilor în stat. Se insistă asupra problemei constituţiei fiscale şi a federalismului, iar la finalul capitolului, autoarea realizează o analiză a Pactului Fiscal al Uniunii Europene din perspectiva economiei constituţionale.

1*. Bursier în cadrul proiectului „Burse doctorale şi postdoctorale pentru tineri cercetători în domeniile Ştiinţe Politice, Ştiinţe Administrative, Ştiinţele Comunicării şi Sociologie” POSDRU/ 159/1.5/S/134650, finanţat prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013, cofinanţat prin Fondul Social European.

2. Termenul nu are conotaţii negative. Exprimă doar observaţia factuală potrivit căreia economia neoclasică se extinde dincolo de graniţele ei tradiţionale.

3. Autoarele acestui capitol argumentează însă că problemele de gen au implicaţii politice şi, de aceea, lucrările lui Gary Becker studiate în acest capitol trebuie încadrate în teoria alegerii publice. Trebuie reţinut însă faptul că, în mod obişnuit, aceste probleme sunt considerate a fi mai degrabă specifice abordărilor economice ale unor subiecte aflate anterior în domeniul sociologiei.

4. Trebuie menţionat faptul că utilizarea principiului individualismului metodologic nu se limitează la ştiinţele sociale. De fapt, în 1952 Watkins argumenta că individualismul metodologic utilizat în ştiinţele sociale este asemănător metodei fizicii galileene şi newtoniene care: „analizează situaţiile complexe în termenii constituenţilor atomici ai acestora şi ai celor mai simple principii cărora acestea li se supun, apoi le utilizează pentru reconstruirea deductivă a întregii situaţii” (Watkins: 1952, p. 188).

5. Această afirmaţie vizează faptul că economia neoclasică a exportat metodologie în domenii anterior ocupate de sociologie, iar acest export se manifestă şi în lucrările lui James Coleman pe care Udehn îl citează pentru cel de-al cincilea tip de individualism metodologic.

6. Udehn (2001) oferă un spaţiu destul de larg argumentelor care sprijină această poziţie.

7. Spre exemplu, chiar între fondatori ai economiei neoclasice precum Alfred Marshall şi Léon Walras se pot descoperi grade diferite de individualism. În vreme ce Marshall poate fi încadrat în individualismul instituţional, Walras exprimă mai degrabă o poziţie specifică individualismului natural. Pentru detalii în această privinţă recomand lecturarea cărţii lui Udehn (2001).

8. Prin contrast, o explicaţie este holist-metodologică aunci când indivizii nu se află în explanans.

9. Nu voi prezenta aici detaliile teoriei deciziei care stă la baza economiei neoclasice. Menţionez doar că principiul maximizării trebuie să respecte condiţiile formale ale deciziei în condiţii de certitudine, de incertitudine şi de risc. Pentru detalii, recomand, spre exemplu, lecturarea lucrărilor lui von Neumann şi Morgenstern (1953 [1944]) şi Fishburn (1970).

10. Buchanan în (1999 [1969]) utilizează o distincţie asemănătoare celei dintre raţionalitatea formală şi cea operaţionalizată. Modul de a defini raţionalitatea este adaptat scopului nostru. În acest sens, se poate face distincţia dintre logica alegerii – definirea formală care pretinde doar că formulează o structură abstractă a raţionalităţii şi ştiinţa alegerii – definiţia operaţională care pretinde că specifică argumentele funcţiei de utilitate.

11. Prin homo politicus Brennan (2008) are în vedere „acel model […] care apare la mulţi autori din istoria gândirii politice (care) abandonează nu doar egoismul, ci şi raţionalitatea” (Brennan: 2008, p. 433).

12. Un astfel de caz este cel al paradoxului votului (capitolul 3). Utilizând indivizi definiţi ca egoişti care acţionează instrumental, Downs (1957) şi Tullock (1967) formulează predicţia subfurnizării votului. Mai simplu, indivizii raţionali (în sensul menţionat) nu votează. Această predicţie nu trece însă testul practicii. Oamenii votează uneori în proporţii covârşitoare. Metodologia neoclasică standard se găseşte aşadar, într-un astfel de caz, în situaţia de a nu putea explica un fenomen politic important. Soluţia indicată de Brennan (2008) pentru această problemă este renunţarea la homo economicus şi înlocuirea acestuia cu un individ care acţionează non-instrumental.

13. În capitolul 3 sunt explorate şi modele din teoria alegerii publice care renunţă la dimensiunea egoistă şi la cea instrumentală a raţionalităţii. De asemenea, în capitolul 11 sunt prezentate modele care admit altruismul.

14. Sintagma vizează fondarea economiei neoclasice prin înlocuirea teoriilor economiei clasice despre valoare cu teoriile neoclasice despre utilitatea marginală.

15. Mirowski îi menţionează şi pe Fisher (1892), Antonelli (1886), Laundhardt (1885), Auspitz şi Lieben (1889). Pentru detalii despre modul în care aceste lucrări îşi asumă asemănarea dintre fizică şi economia neoclasică, recomand Mirowski (1984, 1989).

16. Nu îmi voi asuma însă şi toate concluziile acestora. Subscriu unora dintre criticile formulate de Green şi Shapiro la adresa teoriei alegerii publice (deci unei abordări de origine neoclasică), însă nu tuturor acestor critici.

17. Cei doi autori opun această categorie celei de cercetare orientată de problemă. Acest al doilea tip de cercetare porneşte de la întrebarea „ce cauzează X?” (Green şi Shapiro: 1995, p. 238), în vreme ce întrebarea formulată de cel dintâi tip de cercetare ar fi „cum ar putea abordarea mea teoretică sau metodologică preferată să explice X?” (Green şi Shapiro: 1995, p. 238)

18. În formularea lui Hindriks (2005), „anumite asumpţii sunt formulate pentru a face ca anumite probleme să fie tractabile/manipulabile” (Hindriks: 2005, p. 383). „Tractabilitatea priveşte posibilitatea soluţionării unei probleme sau eficienţa unei soluţii. O problemă este intractabilă dacă nu poate fi rezolvată; o problemă este mai tractabilă cu o anumită asumpţie decât fără aceasta” (Hindriks: 2005, p. 393). La o primă citire, asumpţiile de tractabilitate par a nu specifica un anumit tip de solubilitate. Totuşi, exemplele pe care acesta le oferă implică ideea de tractabilitate într-un mod anume – nu orice soluţie este acceptabilă. În 2010, Kuorikoski, Lehtinen şi Marchionni vorbesc explicit despre tractabilitatea matematică. Altfel spus, soluţia trebuie să implice manipulabilitatea matematică a modelului.

19. Acest model va fi prezentat în capitolul 5.

20. Prezentările vor fi însă accesibile pentru publicul nefamiliarizat cu limbajul formal. Altfel spus, modele vor fi prezentate mai degrabă în limbaj natural.

21. Pentru cele mai multe abordări cuprinse în acest volum se poate însă argumenta cu uşurinţă că sunt individualist-metodologice în sensul mai tare, al individualismului instituţionalist.

22. Testabilitatea (gradul în care ipotezele sunt suficient de clar formulate pentru a fi testate) diferă însă de la un model la altul.

23. Preferinţa pentru această organizare a prezentării nu implică credinţa mea într-o distincţie foarte clară între aceste abordări. Fundamentele metodologice comune determină un grad de asemănare ridicat. Diferă, bineînţeles, obiectul de studiu şi câteva detalii metodologice.

24. Spre exemplu, Duncan Black scria în 1998 că „ştiinţa politică şi economia […] utilizează acelaşi limbaj, acelaşi mod de abstracţionare, aceleaşi instrumente de gândire şi acelaşi mod de argumentare” (Black: 1998, p. 354). Mai târziu, în 2008, Tollison prezenta un punct de vedere asemănător: „teoria alegerii publice a apărut din paradigma maximizării a microeconomiei moderne şi a rămas în această abordare până în prezent” (Tollison, în Rowley şi Schneider: 2008, p. 192).

25. Teoria alegerii publice este interesată doar de eficienţa alocărilor prin instrumente politice. Niciun alt considerent etic nu este luat în considerare.

26. Această sintagmă se referă la teoriile clasice (politice sau economice) despre guvernământ drept realizator al interesului public.

27. Legătura dintre guvernările de dreapta din lumea anglo-saxonă a anilor 1980 şi teoria alegerii publice este studiată, spre exemplu, de Dowding (1995).

28. Trebuie reţinut însă faptul că puţini autori din cadrul teoriei alegerii publice pretind că oamenii sunt într-adevăr maximizatori egoişti de utilitate gândită instrumental. De obicei, urmând linia trasată de Friedman (1953), se presupune doar că indivizii se comportă ca şi când ar fi raţionali în acel sens. Economiştii afirmă că este important pentru model ca asumpţia folosită să descrie comportamentul indivizilor, şi nu caracteristicile psihologice ale acestora. Posner (1992) exprimă clar această poziţie: „Maximizarea raţională nu trebuie confundată cu un calcul conştient. Economia nu este o teorie despre calcule conştiente. Comportamentul este raţional când este compatibil cu modelul alegerii raţionale, indiferent de starea psihică a decidentului” (Posner: 1992, pp. 3-4).

29. Aceasta este traducerea pe care o propunem în acest volum pentru termenul din limba engleză rent seeking.

30. Raţiunile includerii economiei constituţionale în rândul capitolelor despre teoria alegerii publice sunt de ordin metodologic. Deşi studiază exclusiv regulile constituţionale sau stabilirea de către indivizi a instituţiilor care le vor guverna interacţiunile în etapa constituţională, economia constituţională utilizează aceleaşi instrumente precum teoria alegerii publice, fiind mai degrabă un program de cercetare dezvoltat în interiorul acesteia. 