Colecţie coordonată de Irina Livezeanu şi Lavinia Stan

Asistent editorial: Narcis Tulbure (ASE Bucureşti)

Consiliul ştiinţific:

Maria Bucur (Indiana University, SUA)

Magda Cârneci (Universitatea Naţională de Arte, Bucureşti) 

Tom Gallagher (University of Bradford, Marea Britanie)

Mihai Dinu Gheorghiu (Universitatea „Al.I. Cuza”, Iaşi) 

Armin Heinen (RWTH University, Aachen)

Gail Kligman (University of California, Los Angeles)

Vintilă Mihăilescu (SNSPA, Bucureşti)

Mihaela Miroiu (SNSPA, Bucureşti) 

Bogdan Murgescu (Universitatea din Bucureşti)

Andrei Terian (Universitatea „Lucian Blaga”, Sibiu)

Post-Communist Romania at Twenty-Five: Linking Past, Present, and Future, edited by Lavinia Stan and Diane Vancea

Translated from the English Language edition of Post-Communist Romania at Twenty-Five: Linking Past, Present, and Future (‘the work’), Edited by Lavinia Stan and Diane Vancea, originally published by Lexington Books, an imprint of The Rowman & Littlefield Publishing Group, Inc., Lanham, MD, USA.

Copyright © 2015 by the authors. Translated into and published in the Romanian language by arrangement with Rowman & Littlefield Publishing Group, Inc. All rights reserved.

No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means electronic or mechanical including photocopying, reprinting, or on any information storage or retrieval system, without permission in writing from Rowman & Littlefield Publishing Group.

© 2017 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6746-8

ISBN PDF: 978-973-46-6747-5

ISBN print: 978-973-46-6224-1

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Costin Rotaru/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

După 25 de ani – între retrospectivă şi perspectivă
Prefaţă la ediţia română

Ce înseamnă 25 de ani în evoluţia unei ţări, în particular a României? 25 de ani reprezintă cu aproximaţie intervalul în care a fost edificată România interbelică, modelul la care nu contenim să ne raportăm, o perioadă extrem de agitată politic, dar de o efervescenţă culturală fără precedent. Eric Hosbawm avea să numească secolul trecut o epocă a extremelor (age of extremes), iar Hannah Arendt, un timp al furtunilor ideologice (ideological storms). Anunţă primul sfert al secolului XXI altceva? Cu câţiva ani în minus, sfertul de veac constituie intervalul de care a avut nevoie Rusia postcomunistă pentru a se reinventa ca stat cu pretenţii hegemonice şi nostalgii imperiale, pe cale de a porni un nou război mondial. Ce au reprezentat aceşti 25 de ani pentru România? Sunt aceşti 25 de ani o perioadă de tranziţie pentru România? Putem spune că această tranziţie s-a încheiat şi putem distinge conturarea unei noi epoci? Avem în România actuală o democraţie consolidată, instituţii capabile să menţină angajamentul integrării europene cu asumarea sistemului de valori care-i este propriu? Există o clasă politică matură, în măsură să ofere garanţii în privinţa ireversibilităţii opţiunilor democratice ale României?

Post-Communist Romania at Twenty-Five. Linking Past, Present, and Future (Lexington Books, Lanham, Boulder, New York, Londra, 2015), lucrare coordonată de Lavinia Stan şi Diane Vancea, încearcă chiar şi sub o formă oblică să răspundă la toate aceste întrebări, dar şi la altele care decurg firesc din context. Volumul nu reprezintă doar o formă de bilanţ sau o retrospectivă, el identifică acel punct de echilibru, distanţa reflecţiei politice şi sociologice cu privire la evoluţia României în aceşti 25 de ani. Este un demers salutar pentru ştiinţele umaniste, cu atât mai mult cu cât pare singular, deşi nu doar cifra rotundă cere o privire înapoi, o viziune critică cuprinzătoare, ci şi momentul în care se află România acum. Volumul reuneşte câteva dintre cele mai prestigioase personalităţi din ştiinţele politice, economie şi sociologie, observatori atenţi, avizaţi asupra fenomenului politic românesc: Katherine Verdery, Marius Stan, Vladimir Tismăneanu, Duncan Light, Craig Young, Levente Salat, Csaba Zoltán Novák, Mihaela Miroiu, Peter Gross, Ronald F. King, Radu Cinpoeş, Cosmin Gabriel Marian, Lavinia Stan, Diane Vancea, Tom Gallagher, Dennis Deletant, Cristina E. Părău, Monica Ciobanu.

Fiecare dintre aceşti cercetători alege un unghi privilegiat de analiză, focalizând un anumit aspect, un anumit fenomen, aducând rezultatul la nivelul sintezei. Toate aceste studii configurează o „frescă” complexă a acestor ani, punând cap la cap principalele momente, puncte de inflexiune, tensiuni, intensităţi şi singularităţi care au marcat indelebil istoria recentă a României. De ce este importantă înţelegerea fenomenului politic românesc? Cred că semnatarii acestui volum pun în evidenţă câteva motivaţii esenţiale, pe care le voi numi contexte:

Primul ţine de importanţa geostrategică a României, mai ales după intrarea acesteia în NATO pe 29 martie 2004 şi în UE pe 1 ianuarie 2007, ca fiind unul dintre avanposturile europene, dar şi ale Alianţei Nord-Atlantice la graniţa estică. România se învecinează cu Ucraina, ţară aflată în acest moment într-un conflict militar pe care nici cele mai elaborate eufemisme propagandistice nu-l mai pot ascunde, un conflict deschis cu Rusia după invadarea Crimeei în 2014. Preşedintele Federaţiei Ruse, Vladimir Putin, a declanşat o ofensivă fără precedent, vizând refacerea unităţii teritoriale a Rusiei din timpul Uniunii Sovietice şi a sferei sale de influenţă, prin orice mijloace, încălcând tratatele pe care le-a semnat, sfidând organismele internaţionale şi principiile democraţiei. Contextul care se prefigurează este cel al unui nou război rece, România jucând rolul de ţară de frontieră cu o zonă de război, un război în desfăşurare.

Un al doilea context îl reprezintă România ca experiment al unei dificile tranziţii de la un stat dictatorial până în 22 decembrie 1989 la un stat democratic, după o revoluţie sângeroasă, încheiată cu execuţia cuplului dictatorial format din Nicolae şi Elena Ceauşescu, dar fără un real „proces al comunismului” care să stabilească responsabilităţile şi vinovăţiile. România a traversat etapele intermediare de capitalism „sălbatic” şi resurecţie ale extremismelor de dreapta şi de stânga către o consolidare a democraţiei şi, implicit, a instituţiilor statului. Ceea ce Sorin Alexandrescu numeşte cu titlul unei cărţi Paradoxul român se oferă ca material de studiu şi reflecţie cu privire la impactul pe care pachetul de reforme propuse la nivel european, dar şi presiunea instituţiilor europene asupra celor româneşti prin mecanisme precum MCV (Mecanismul de cooperare şi de verificare) le-au avut în modernizarea şi democratizarea ţării. Chiar dacă ar fi poate exagerat să vorbim de o exception roumaine, în temeiul interogaţiilor formulate recent de Lucian Boia în De ce este România altfel?, România reprezintă un studiu de caz revelator pentru dificultăţile recuperării democratice a unui stat totalitar şi fragilitatea democraţiilor recent instituite după o experienţă totalitară.

Un al treilea context îl oferă tendinţele secesioniste din cadrul UE, tendinţe care vizează şi un raport diferit de experienţă şi opţiuni între statele Europei de Vest şi cele ale Europei de Est, care au traversat o experienţă totalitară şi care văd în politica expansionistă a Rusiei lui Putin o ameninţare directă. În acest context se desenează îngrijorător cazul Ungariei lui Viktor Orbán, caz al unei „democraţii neliberale” care reprezintă un stadiu de tranziţie către un stat dictatorial, şi cel al Greciei lui Alexis Tsipras, care a refuzat politicile de austeritate şi respectarea angajamentelor făcute pe pieţele financiare europene. Dezastrul economic din Grecia, ţară care s-a aflat în proximitatea colapsului economic şi a ieşirii din cadrul UE, măsoară şi incapacitatea întregului organism politico-economic al UE de a gera o asemenea situaţie de criză. Adoptarea unei soluţii de compromis nu a eliminat numaidecât dificultăţile Greciei, care sunt urmările populismului şi demagogiei duse până la ultimele consecinţe de către stânga elenă şi „providenţialul” preşedinte Tsipras. De menţionat că România a asumat o politică de austeritate care a afectat întreaga populaţie a ţării, ceea ce a permis ieşirea din criză, cu costuri dramatice în plan uman şi cu asumarea unor costuri politice exorbitante pentru preşedintele ţării şi pentru formaţiunea aflată la guvernare la acea dată, Partidul Democrat Liberal.

Cel de-al patrulea context este cel românesc, al încercărilor repetate din partea unora dintre forţele politice concretizate la un moment dat în alianţa USL (Uniunea Social-Liberală) de a deraia garnitura de pe şinele democraţiei, de a suspenda regulile democratice în vederea obţinerii unei hegemonii care a apropiat periculos România de tentaţia şi posibilitatea dictaturii. Mă refer la lovitura de stat din 2012 cu concursul majorităţii parlamentare, excelent analizată în recenta carte a lui Horia-Roman Patapievici Partea nevăzută decide totul.

Ultimul context de discuţie relevant este unul ideologic şi face referire directă la dubla moştenire totalitară, fascistă şi comunistă, cu corolarul esenţial al Holocaustului, şi la felul în care memoria pune în joc posibilitatea de a utiliza această experienţă în beneficiul cetăţenilor, făcând irepetabilă experienţa totalitară. Resurecţia unui ultranaţionalism xenofob şi antisemit în anii 1990, reformulat şi recondiţionat după 2000, asociat uneori cu revendicările autonomiste ale unor minorităţi, precum şi reinventarea stângii extreme în formule eufemizate, soft, ca estalgie, dar cu o platformă ideologică atent elaborată, ne propun un peisaj complex al provocărilor secolului XXI.

Ar mai trebui menţionat faptul că acest volum este dublu orientat. În primul rând, el se adresează unui public străin, devenind astfel un instrument realmente eficient pentru ştiinţele politice la nivel internaţional şi analizând cazul românesc la cel mai înalt nivel de comprehensiune. În acelaşi timp, el vorbeşte şi către publicul românesc, căruia îi oferă un model riguros de analiză politică.

Katherine Verdery apelează la ceea ce poartă numele de istorie orală, extrasă din corespondenţa privată pe care o pune în circulaţie păstrând confidenţialitatea în ceea ce priveşte numele semnatarilor. Corespondenţa pusă la dispoziţie vizează două momente, cel de maximă temperatură emoţională al revoluţiei şi un moment care nu este îndepărtat în timp, dar care înregistrează scindarea societăţii româneşti prin încercarea FSN-ului, transformat peste noapte în partid politic, de a realiza o restauraţie sub bagheta liderului său Ion Iliescu, fost membru marcant al PCR. Încercarea lui Katherine Verdery este semnificativă ca miză: nu este vorba de a consemna opinii diferite despre un eveniment anume, ci de a evidenţia la origine o falie ce caracterizează societatea românească postdecembristă în inima ei. Chiar dacă schimbarea era dorită de majoritatea românilor, pentru foarte mulţi dintre ei aceasta nu a depăşit cadrul obţinerii unui pachet minimal al unei bunăstări moderate care, odată satisfăcută, ar fi creat un „consens”, pentru a folosi un cuvânt ce a făcut carieră la vremea lui. Corespondenţa relevă o serie de scenarii interesante, unele dificil de verificat, de predicţii politice care fac parte dintr-un efort de raţionalizare a tensiunilor politice care iau naştere imediat după revoluţie. Sunt interesante o serie de disocieri între trei categorii. „Disidenţii centrişti” au legături puternice în Partidul Comunist Român şi sunt parte a istoriei lui – Silviu Brucan, Alexandru Bârlădeanu, Dumitru Mazilu, Ion Iliescu. Aceştia îşi doresc o restauraţie, nu o revoluţie. Al doilea grup cuprinde disidenţi ex-centrişti precum Ana Blandiana, Mircea Dinescu, Doina Cornea, Ion Caramitru. O a treia categorie este reprezentată de oameni care s-au aflat la faţa locului, demonstranţi curajoşi. Observarea acestor categorii iniţiază o formă de gândire politică incipientă, care va evolua în cadrul unor organisme civice precum GDS (Grupul de Dialog Social) sau Alianţa Civică, forul care constituie premisele coagulării societăţii civile.

În excelentul lor studiu „Administrarea trecutului: democraţie şi memorie în România”, Vladimir Tismăneanu şi Marius Stan reflectează asupra felului în care societatea administrează propriul trecut, felul în care se configurează instituţional o formă de memorie asociată discursului istoric. Este vorba aici de istoria recentă a celor aproape patru decenii şi jumătate de comunism. De asemenea, raportul dintre memorie şi istorie presupune istorizarea şi metabolizarea traumei, astfel încât să includă responsabilitatea morală şi reconsiderarea demnităţii umane, cu alte cuvinte, o memorie ca instrument educaţional. Pe de altă parte, memoria trebuie considerată ca element activ, o memorie care presupune o înţelegere şi un studiu sistematic al evenimentului istoric. Această construcţie la nivel instituţional presupune angajarea împotriva unei amnezii instituţionalizate. Dincolo de configurarea cadrului politic european pentru punerea într-o ramă a reflecţiei etice a unei istorii traumatice, cadru ce oferă repere sigure societăţii româneşti, cei doi politologi analizează situaţia din România în această privinţă şi apelează la un studiu de caz, cel reprezentat de Comisia Prezidenţială pentru Analiza Dictaturii Comuniste din România, condusă de profesorul Vladimir Tismăneanu. În baza raportului coordonat de Vladimir Tismăneanu, raport care a reunit o mare parte dintre cele mai prestigioase voci ale elitei intelectuale şi ale societăţii civile deopotrivă, preşedintele Traian Băsescu a condamnat în mod oficial, pe data de 18 decembrie 2006, în Parlament, regimul comunist din România drept „criminal şi ilegitim”, un fapt istoric care devine o bornă esenţială pentru reconsiderarea şi recuperarea istoriei recente. Institutul de Investigaţie a Crimelor Comunismului (IICCR) condus de Marius Oprea şi ulterior IICCMER (Institutul de Investigare a Crimelor Comunismului şi Memoria Exilului Românesc) condus de Vladimir Tismăneanu au îndeplinit un rol important în stabilirea caracterului criminal al regimului, atât printr-o vastă operaţiune de documentare şi cercetare în arhivele CNSAS, cât şi prin arheologie legală, menită să stabilească victimele unor execuţii sumare în perioada stalinizării forţate din timpul lui Gheorghe-Gheorghiu Dej. Aşa cum subliniază cei doi politologi, raportul comisiei prezidenţiale a revitalizat un principiu de responsabilitate (the principle of accountability), accentuând importanţa dimensiunii moral-simbolice a actului de justiţie şi nevoia unei noi solidarităţi (new solidarity) cu precădere la nivelul societăţii civile. În fapt, raportul a oferit o radiografie explicită şi bine documentată a patologiei politice pe care a reprezentat-o comunismul românesc, aducând o contribuţie esenţială la „crearea unei memorii colective transnaţionale a crimelor comunismului într-o Europă unită”.

Duncan Light şi Craig Young realizează în „Spaţiul public şi moştenirile materiale ale comunismului în Bucureşti” un studiu cu privire la modificările care au avut loc în geografia culturală a spaţiului urban sau, cu termenii utilizaţi de ei, în peisajul public, în peisajul iconografic oficial. Aceste modificări, în opinia celor doi cercetători, se cuvine să fie citite în cheie politică, ca reperele ideologico-mentalitare ale unei societăţi în curs de transformare. Duncan Light şi Craig Young disting trei etape: prima, imediat după 1990, este una a epurării spaţiului public de simbolurile comuniste; a doua corespunde stagnării ca formă de indiferenţă, expresie a unei abulii sociale; şi a treia, una a transformării spaţiului public în acord cu un model occidental, echivalentă cu o recuperare, recucerire, reformulare a spaţiului public de către societate sau de către „actorii non-statali”. Cei doi autori au în vedere ca studiu de caz capitala ţării, Bucureştiul, evidenţiind câteva situaţii de reconfigurare a unor spaţii precum Centrul Istoric sau Centrul Civic, concluziile putând fi extrapolate la oricare dintre principalele oraşe ale României.

Problema diversităţii etno-culturale în România postcomunistă este analizată judicios de către Levente Salat şi Csaba Zoltán Novák pornind de la politicile comuniste în ceea ce priveşte minorităţile şi reflexele mentalitare inculcate segmentului majoritar al populaţiei. În fapt, cum cei doi cercetători remarcă, aceste politici privind minorităţile au vizat edificarea unui complex identitar exclusivist, construit strict în baza unui legat al purităţii naţionale insensibil, indiferent sau chiar ostil faţă de diversitatea etno-culturală. Între actorii politici decisivi este evidenţiat Nicolae Ceauşescu, poate pentru că politica sa asimilaţionistă privind minorităţile – Levente Salat şi Csaba Zoltán Novák decelează două etape – a creat şi cele mai durabile efecte negative prin limitarea drepturilor privitoare la educaţie în limba maternă a unor minorităţi şi prin evacuarea altora, precum cea germană sau iudaică, sub formula eufemistică a „reunificării familiei”. „Etnicitate, naţionalism şi regimul minorităţilor” evidenţiază un istoric al problemei minorităţilor după 1989, cu o focalizare pe cazul minorităţii maghiare, în termenii dificultăţilor, momentelor critice precum cel de la Târgu-Mureş, reformelor realizate, schimbărilor de mentalitate, rolului actorilor internaţionali şi paşilor care rămân de făcut.

Mihaela Miroiu abordează toată această perioadă din perspectiva studiilor feministe, pornind chiar de la recunoaşterea acestor abordări şi perspective în universităţi şi a reconfigurării societăţii civile printr-o revalorizare a rolului femeii în societate. Identificarea dificultăţilor venind din zona moştenirii comuniste cu un fond mentalitar patriarhal, refractar faţă de orice forme de emancipare feministă şi regândire a cadrelor sociale şi a rolurilor sociale din această perspectivă, face parte din abordarea Mihaelei Miroiu. Recursul la istorie pe care-l realizează în „Despre femei, feminism şi democraţie” este extrem de util şi interesant, o istorie care urmăreşte problemele specifice recunoaşterii subiectului feminin în societate pe traseul edificării unei Românii moderne cu toate accidentele de parcurs. Reconsiderarea acestor aspecte în contextul redemocratizării României postcomuniste devine un excelent studiu de caz, relevant pentru toate statele fostului bloc comunist.

Radu Cinpoeş îşi alege ca punct de plecare al studiului său, „Cultură politică şi participare: între entuziasm şi indiferenţă”, alegerile din 2014 pentru a analiza cultura politică a celor două decenii şi jumătate care s-au scurs de la Revoluţia din 1989. Remarcile referitoare la aceste alegeri constituie un fond simptomatic privitor la societatea românească, unde violenţa verbală în spaţiul public relevă o cultură a discriminării şi intoleranţei. Această cultură, cu trăsăturile ei majore, este analizată în felul în care ea modelează dinamica politico-instituţională a statului. Totodată, Radu Cinpoeş încearcă să determine specificul sau „originalitatea”, pentru a folosi un termen consacrat de un important actor politic, democraţiei româneşti, punând sub lupă fenomenul politic românesc cu crizele sale.

În cercetarea sa „Modificări spectaculoase, dar puţine schimbări în presă”, Peter Gross se ocupă de a patra putere în stat, presa, devenită un spaţiu al reglării-dereglării mecanismului social şi care reflectă un profil particular în România postcomunistă. De la noua Lege a Audio-Vizualului şi marii proprietari de trusturi de presă la fenomenul „tonomatelor”, al formatorilor de opinie angajaţi politic şi al jurnaliştilor independenţi, de la noile medii de comunicare, internet, Facebook, Twitter la televiziunile toxice, manipulative, apelând la diversiune şi calomnie ca practică cotidiană, nimic nu este lăsat deoparte în acest studiu care tinde să cuantifice sfera mediatică în calitate de fenomen al culturii politice. Analiza plină de acribie a lui Peter Gross ne pune în faţă un tablou deloc optimist deoarece, dacă instituţiile mediatice din perioada comunistă erau destinate exclusiv manipulării, noile instituţii nu fac diferenţa, fiind, cu câteva excepţii, „neprofesioniste, hiperpartizane, doar parţial libere, controlate, manipulate şi manipulatoare”. Peter Gross observă şi dimensiunea legislativă legată de spaţiul mediatic, formulând o serie de priorităţi cu privire la un necesar proces de reformă nu doar a instituţiilor, ci şi a breslei care beneficiază de câteva organisme nefuncţionale.

Ronald F. King şi Cosmin Gabriel Marian participă cu o excelentă analiză a sistemului de votare, la momentul actual un sistem uninominal, şi a felului cum este generat votul în România postcomunistă, o ţară care a fost lipsită timp de aproape cinci decenii de un exerciţiu democratic real. În studiul lor „Reprezentare, mandate şi calitatea democraţiei”, cei doi cercetători se referă deopotrivă la cuantificarea politică a reprezentării, incluzând un impresionant material statistic, şi prin ea la calitatea acestei reprezentări ca fiind esenţială pentru procesul de democratizare a României.

Tom Gallagher realizează o frescă a celor 25 de ani de tranziţie prin radiografia pe care o face social-democraţiei româneşti în studiul său „Social-democraţii fără inimă. Rolul negativ al PSD-ului în democraţie”. La o primă vedere, ai putea spune că Tom Gallagher realizează în mic o istorie a Partidului Social-Democrat, înregistrând principalele etape pe care le-a parcurs acesta şi contribuţia fiecăruia dintre liderii lui la consolidarea sau fragilizarea sa. În fapt, studiul său se referă la capitalizarea nu numai simbolică a „moştenirii” pe care Partidul Comunist i-a lăsat-o acestui partid constituit în urma imploziei regimului şi structurilor sale din teritoriu după Revoluţia din decembrie 1989. Urmărindu-i evoluţia pe scena politică românească, Tom Gallagher realizează o radiografie a tranziţiei societăţii româneşti către o democratizare împotriva intereselor unei cleptocraţii formate în interiorul acestui partid şi având o agendă alternativă sau chiar opusă europenizării ţării. Inevitabil, această istorie se scrie cu figurile marcante ale liderilor politici precum Ion Iliescu, Adrian Năstase, o figură tranzitorie (a transient figure), Viorel Hrebenciuc, o éminence grise a aranjamentelor de tot felul, şi ultimul, dar nu cel din urmă, Victor Ponta, „micul Titulescu”, a cărui carieră ministerială a debutat cu un imens scandal de plagiat. Ofensiva împotriva corupţiei, începută prin întărirea justiţiei şi a instituţiilor aferente în timpul celor două mandate ale lui Traian Băsescu, a condus către o vulnerabilizare şi o destructurare ale reţelei de complicităţi extrapartinice şi ale sistemului clientelar. Tom Gallagher trece în revistă fiecare moment important al acestui conflict angajat de instituţiile statului cu sistemul corupt, cu lovituri marcate de o parte şi de alta, proces care se află în plină desfăşurare. O altă concluzie esenţială a eseului lui Tom Gallagher este că Partidul Social-Democrat, cel mai longeviv şi mai important pe scena politică românească, infirmă atât prin măsurile luate de-a lungul timpului, cât şi prin nivelul extrem de ridicat de corupţie din interiorul său o reală propensiune pentru social-democraţie. Într-un fel, Tom Gallagher demonstrează în ce măsură moştenirea comunistă este transferată eşaloanelor doi şi trei de oameni ai partidului, transformaţi în oligarhi sau baroni ai acestui partid-stat postdecembrist.

În „Angajamentul României faţă de statul de drept?”, Dennis Deletant oferă o retrospectivă a celor 25 de ani din punctul de vedere al reinstaurării statului de drept (rule of law) în raport cu ceea ce a însemnat moştenirea lăsată de comunism la nivel legislativ, şi anume, o confuzie legală (legal confusion). Nu este vorba atât de lege ca atare, cât de o justiţie de tranziţie (transitional justice) bazată pe un vid legislativ, pe un sistem alegal mai degrabă decât ilegal, ceea ce a permis apariţia unui sistem clientelar foarte puternic, similar mafiei italiene. De la justiţia din stradă cu cele trei năvăliri ale minerilor cu titlul de apărători ai democraţiei la încercarea unui coup d’état în 2012, culminând cu marţea neagră, Dennis Deletant relevă parcursul accidentat al intrării în legalitate a României postcomuniste, al unei reforme structurale dificile a justiţiei, al mecanismelor prin care justiţia şi-a recăpătat rolul esenţial pe care trebuie să-l joace în orice stat democratic, cu referire la principalii actori politici responsabili fie de întărirea, fie de subminarea ei.

Unul dintre cele mai interesante studii, aş zice unul inedit, vine din partea Laviniei Stan şi a Dianei Vancea: „House of Cards. Preşedinţia de la Iliescu la Băsescu”. Cele două cercetătoare analizează prestaţia celor trei preşedinţi postdecembrişti pornind de la background-ul formării lor politice, dar stabilind şi o serie de criterii pe baza cărora este evaluată activitatea lor politică : de la mesajele transmise Parlamentului la numirea sau retragerea judecătorilor şi procurorilor, de la amestecul în scandalurile publice la vizitele oficiale realizate în ţări europene sau non-europene, de la numărul de tratate internaţionale semnate la numirea sau retragerea de ambasadori etc. În absenţa informaţiilor de pe site-ul administraţiei prezidenţiale, dar şi a unei disponibilităţi pentru dialog şi livrare de informaţii din partea instituţiei prezidenţiale, cercetarea întreprinsă de Lavinia Stan şi Diane Vancea s-a dovedit una dificilă. Ea este totodată prima încercare de acest fel care adună şi ordonează informaţia, oferind un examen interesant pe baza sistematizării ei şi o nouă perspectivă asupra a ceea ce a însemnat instituţia prezidenţială în toţi aceşti ani. Avem şi o analiză de sistem amănunţită a republicii semiprezidenţiale româneşti, unde „prerogativele constituţionale încurajează paternalismul şi autoritarismul” sau, altfel spus, conferă „preşedintelui prerogativele constituţionale care-l fac cel mai puternic membru al executivului şi o forţă de care Parlamentul să ţină cont”. În acest sens al unui accentuat cadru personalist pe care-l face posibil contextul politic românesc, cele două cercetătoare stabilesc şi profilurile celor trei preşedinţi. Ion Iliescu şi Emil Constantinescu sunt preşedinţi ai continuităţii (presidents of continuity), Traian Băsescu este un preşedinte al rupturii, al schimbării radicale (the president of radical change). Ion Iliescu a fost un preşedinte al uitării (the president of forgetting), expert in chiaroscuro, Emil Constantinescu un preşedinte-spectator (a president-spectator), president of delaying, iar Traian Băsescu un preşedinte-jucător (president of action). Într-adevăr, avem în acest studiu un adevărat House of Cards românesc supus reflecţiei politice, cu concluzii care ar putea fi utile pentru actualul preşedinte al României, dacă, pe lângă scris, ar avea timp să şi citească.

Cristina E. Părău, în „Protecţia mediului: politici, actori şi reţele”, analizează dificultăţile pe care le întâmpină nu doar în România, ci în general în ţările din centrul şi estul Europei, ceea ce poartă numele „noile modalităţi de guvernare”, care implică politici referitoare la mediu. Studiul relevă rolul cardinal al societăţii civile în edificarea acestor politici, mai ales în ceea ce priveşte protecţia mediului, rolul lor esenţial în blocarea unui proiect problematic precum cel de la Roşia Montană, de extracţie a minereului aurifer printr-o tehnologie care utilizează cianurile. Dincolo de aceasta, studiul Cristinei E. Părău evidenţiază rolul fiecărui actor în acest proces de edificare a unor politici adecvate mediului înconjurător, pe care le asimilează procesului de europenizare a României postcomuniste, de adoptare şi respectare a acquis-ului referitor la protecţia mediului.

Concluziile pe care le adaugă acestui volum Monica Ciobanu constituie un eseu în sine şi o sinteză binemeritată a unei analize multidisciplinare, care strânge studii etnice, geografice, de gender, feministe şi de media, sub cupola reflecţiei socio-politice. Totodată, aşa cum remarcă Monica Ciobanu, avem tabloul unei democraţii incomplete (incomplete democracy), dar care, din fericire, a încetat să mai fie o democraţie originală, aşa cum o statua Ion Iliescu în anii ’90. Cazul românesc oferă un teren de studiu şi observaţie pentru societăţile de tranziţie, postdictatoriale, în particular postcomuniste, ale Europei de Est, pe care cercetătoarea le structurează pe trei mari paliere: a) moştenirile trecutului, care afectează atât instituţiile statului, cât şi cultura, b) efectul reformelor impuse din afară societăţii româneşti, c) inadecvarea modelelor teoretice aplicate democraţiilor occidentale în cazul României postcomuniste. Concluziile constituie astfel o premisă de regrupare şi regândire nu doar a acestor perspective pe care studiile româneşti le aduc în prim-plan, dar şi a felului în care putem evolua democratic într-o Românie nouă, mai apropiată de o democraţie reală.

Angelo Mitchievici

Prefaţă

Atunci când România şi-a lansat programul de transformări postcomuniste, mulţi analişti au anticipat greutăţile pe care această ţară le va întâmpina în încercarea de a crea democraţia liberală. România nu întrunea condiţiile deseori asociate unei tranziţii de succes. Moştenirea regimului comunist, o cultură politică incompatibilă, instituţiile politice slabe, conducerile dubitabile sau chiar prost intenţionate şi climatul regional dificil sugerau că drumul României spre democraţie va fi greu, cu mulţi paşi greşiţi. Astăzi, la 25 de ani de la revoluţie, prima generaţie postcomunistă a ajuns la maturitate în această ţară care acum are instituţii democratice, deşi imperfecte. Volumul de faţă este o bine-venită contribuţie la studiul tranziţiei postcomuniste.

Se poate spune că România este un caz excepţional de reuşită. Însă experienţa altor tranziţii postcomuniste ne arată că multe destinaţii finale sunt posibile şi multe cărări diferite pot conduce la aceeaşi destinaţie. Aceste experienţe ne mai învaţă şi că democraţia ca punct final nu este un concept monolitic, ci unul cu multe variaţii şi nuanţe. Contributorii la acest volum cunosc aceste experienţe atunci când încearcă să explice modul de funcţionare a sistemului politic românesc. Observaţiile şi analizele lor se concentrează asupra cazului românesc, dar oferă totodată un cadru mai larg de înţelegere a întregii regiuni.

România sfidează toate clasificările. Comunismul lui Ceauşescu s-a bazat pe clientelism şi cultul personalităţii, reprimând brutal orice formă de opoziţie, inclusiv voci din cadrul partidului. În plus, statul comunist românesc a cultivat o formă şovină de naţionalism îndreptată împotriva minorităţilor şi a ruşilor. Revoluţia din 1989 a reprezentat o excepţie în spaţiul postcomunist prin violenţa şi ambiguitatea sa.

În stadiile iniţiale ale tranziţiei, România şi-a păstrat caracterul distinct. Desfăşurate într-o democraţie neliberală, primele două alegeri postcomuniste au fost caracterizate de absenţa unei reale competiţii şi de neregularităţi electorale, deşi populaţia se bucura de mai multe libertăţi civice şi de libertate de mişcare. Competiţia electorală din cadrul noului sistem de partide s-a limitat la rivalităţile dintre succesorii fostului Partid Comunist Român. Societatea civilă a rămas anemică, protestele au fost violent înăbuşite. Tensiunile etnice s-au intensificat, în vreme ce aparatul de stat a continuat să arate rea-credinţă faţă de minorităţi.

În ciuda acestor handicapuri, revoluţia a generat euforie. Totuşi, în scurt timp, cetăţenii au înţeles că incertitudinea era o trăsătură fundamentală a schimbării de regim şi, odată cu ea, şi anxietatea colectivă. Deşi puţini regretau căderea fostului regim, publicul românesc avea opinii împărţite în privinţa rezultatului dorit. De exemplu, economia de piaţă şi instituţiile politice ale democraţiei liberale au fost puse sub semnul întrebării. Conform unui barometru de opinie din anul 1990, majoritatea românilor (61,7%) nu ştiau dacă susţin economia de piaţă, în timp ce numai 29,6% dintre respondenţi indicau că o susţin. În 1997, un alt barometru arăta că două treimi dintre români (63,3%) erau nemulţumiţi de modul în care democraţia funcţiona în ţara lor. Pentru cei care susţineau democraţia, lipsa de transparenţă decizională era cea mai descurajantă. Mulţi şi-au arătat scepticismul privind consolidarea democraţiei liberale în viitorul apropiat. Într-adevăr, majoritatea românilor accepta că trebuia să vină o nouă generaţie pentru ca tranziţia să poată fi considerată încheiată.

Această generaţie deja a atins maturitatea. Volumul de faţă pune în mod implicit întrebarea dacă noţiunile larg acceptate în anii ’90 au fost corecte, aducând o lumină în ceea ce priveşte calitatea democraţiei prin analize ale cetăţenilor României, ale liderilor acestei ţări şi ale instituţiilor sale. Unele evenimente recente inspiră optimism, indicând că noua generaţie este într-adevăr democrată. Tinerii au participat la alegerile prezidenţiale din 2014 în număr foarte mare. Aceste alegeri au marcat al patrulea transfer paşnic de putere executivă. În plus, protestele din 2013 împotriva proiectului minier de la Roşia Montană au mobilizat zeci de mii de persoane în peste 40 de oraşe ale ţării.

Asemenea exemple de participare cetăţenească nu diminuează temerile că sistemul politic românesc se confruntă cu probleme serioase. Organizarea de largi proteste sugerează că s-ar putea să existe un deficit de reprezentare prin mijloace mai convenţionale. Corupţia continuă să se manifeste aproape fără piedici serioase în contextul unei justiţii slabe, deşi recent au fost condamnaţi cunoscuţi oameni politici. Minorităţile continuă să se lovească de indiferenţa şi discriminarea aparatului de stat. Capacitatea administrativă a statului rămâne slabă, iar sistemele de sănătate, educaţie şi ajutor social sunt în permanentă criză.

Autorii acestui volum pun în perspectivă natura paradoxală a sistemului politic românesc şi, prin aceasta, ne ajută să înţelegem mai bine democraţia ca sistem politic. În ciuda tendinţei sale de a participa la procesul politic, prima generaţie pe de-a-ntregul postcomunistă încă se confruntă cu moştenirea trecutului comunist. Românii nu au reuşit să facă pace cu trecutul. Abuzurile autorităţilor comuniste nu trebuie ascunse, iar victimele lor nu trebuie uitate. Sarcina de a recompune memoria colectivă în privinţa regimului trecut cade pe umerii acestei noi generaţii. Scopul ei trebuie să fie transpunerea în realitate a promisiunii Memorialului Sighet: memoria ca formă de justiţie.

Generaţia postcomunistă trebuie nu doar să cinstească memoria victimelor trecutului, ci şi să contracareze efectele dăunătoare ale acestui trecut, aşa cum se manifestă ele în prezent. Statutul minorităţilor şi al femeilor, spre exemplu, continuă să fie afectat negativ de trecut, inclusiv de deciziile luate în timpul perioadei de tranziţie. Calitatea reprezentării este şi ea afectată în mod negativ de trecut. Cultura politică continuă să fie asociată cu niveluri reduse de participare. Liderii politici ridică obstacole în calea mobilizării cetăţenilor, agravând problema. Structura instituţiilor politice româneşti, aşa cum au fost ele reconstituite în primele stadii ale tranziţiei, limitează şi ea modul de reprezentare a cetăţenilor în procesul politic.

Acest volum vine, prin urmare, într-un moment oportun pentru a înţelege starea democraţiei româneşti ca rezultat al unui anumit set de circumstanţe şi forţe. Însă autorii contribuie şi la înţelegerea evoluţiilor politice regionale. Odată cu declanşarea crizei economice, fisuri adânci au apărut între statele membre ale Uniunii Europene şi în cadrul acestora. Imaginile identităţii naţionale se intersectează cu întrebări privind imigraţia şi coeziunea socială în toată Uniunea. Criza economică a tensionat şi mai mult relaţiile dintre membri, arătând „deficitul democratic” al procesului de integrare. Ca urmare, actualmente Uniunea se confruntă cu unele dintre problemele de identitate şi reprezentare cu care se confruntă România pe plan intern.

Dificultăţile regionale nu sunt numai de natură academică. Democraţia neliberală apărută în Ungaria sub Viktor Orban şi Fidesz arată prăpastia pe marginea căreia stă democraţia liberală ca proiect politic. România poate să abordeze cu succes provocările care îi stau în faţă, aşa cum sugerează autorii acestui volum, dar pentru aceasta ea va trebui să-şi înfrunte în mod direct trecutul şi să se angajeze în reforme pe viitor.

Paul E. Sum

Introducere

Lavinia Stan

Anul 2014 a marcat cea de-a 25-a aniversare a căderii regimului comunist în Europa de Est, un important moment politic în evoluţia acestei regiuni. Este larg recunoscut faptul că evenimentele din 1989 le-au permis acestor ţări să lanseze programe cuprinzătoare de reformă în aproape toate domeniile. În puţine alte ţări aceste reforme au fost contestate mai mult decât în România, care a suferit enorm sub regimul totalitarist sultanistic al dictatorului megaloman Nicolae Ceauşescu, a făcut apoi faţă singurei revolte anticomuniste sângeroase din regiune şi, ca atare, a avut de parcurs drumul cel mai lung spre democraţia de tip occidental. Până acum o întreagă generaţie s-a confruntat cu remarcabilele reforme care au afectat profund instituţiile şi cultura politică din România şi, în cele din urmă, i-au permis să devină stat membru al cluburilor exclusive reprezentate de Uniunea Europeană şi NATO.

Pentru a marca această aniversare mult aşteptată, unii dintre cei mai recunoscuţi specialişti în studii româneşti au acceptat să contribuie la acest volum. Cele douăsprezece capitole adunate aici discută această perioadă remarcabilă de timp, care debutează cu entuziasmul şi insecurităţile revoluţiei şi se termină cu consolidarea noului regim democratic odată cu maturizarea unei noi generaţii care nu a cunoscut comunismul direct. Capitolele identifică un număr de lecţii importante pentru teoria şi practica democratice. Ele nu urmăresc să prezinte în detaliu succesele şi eşecurile României în implementarea reformelor politice, economice, sociale şi culturale. Astfel de rapoarte sunt deja disponibile sub formă de articole şi capitole. În schimb, volumul de faţă acordă atenţie celor mai importanţi factori care au modelat transformările suferite de România în primul sfert de secol postcomunist.

Cartea cuprinde patru mari secţiuni, fiecare fiind dedicată unei teme diferite, dar conectată cu celelalte. Prima secţiune explorează speranţele iniţiale legate de un viitor democratic într-o serie de scrisori compuse în timpul revoluţiei din 1989 sau imediat după aceea, alături de marile probleme ridicate de moştenirea represiunii comuniste, care au îngreunat dreptatea de tranziţie. A doua secţiune discută principalele procese legate de remodelarea identităţilor etnice şi de gen, impactul radicalizării, fragmentării şi polarizării discursului public, precum şi rolul mass-media. Prin urmare, atenţia este îndreptată aici spre transformările care au afectat societatea în ansamblul său. A treia secţiune ia în considerare problemele de reprezentare a cetăţenilor în procesul politic, alături de rolul partidelor politice şi al preşedinţilor – cu alte cuvinte, actorii principali ai jocului politic – şi transformările instituţionale majore care au afectat aparatul de stat. În sfârşit, secţiunea a patra examinează cel mai important factor extern care a afectat viaţa României postcomuniste şi i-a marcat, cel puţin la nivel formal, consolidarea democratică: Uniunea Europeană. Această împărţire a materialului ne permite să considerăm îndeaproape dezbateri teoretice esenţiale şi să le situăm în contextul mai larg al îndelungatei tranziţii postcomuniste. Să le parcurgem pe rând.

Capitolul cu care debutează prima secţiune trece în revistă aşteptările privind viitorul democratic al ţării expuse de români de vârste diferite în anii 1989 şi 1990. Ca atare, capitolul reprezintă nu numai o analiză a speranţelor şi aspiraţiilor de acum un sfert de veac ale unor studenţi, profesori, cercetători, ci şi ale altor categorii de persoane, precum şi o discuţie a modului în care viitorul era imaginat la momentul zero al tranziţiei postcomuniste. Prin temele pe care le acoperă, acest prim capitol încadrează întregul volum, de vreme ce celelalte analize explică modul în care realităţile postcomuniste româneşti s-au îndepărtat de modelele imaginate iniţial de către cei care au fost chemaţi să susţină tranziţia, epistolarii. În timp ce capitolul 1 priveşte spre viitor, capitolele 2 şi 3 examinează trecutul comunist recent şi moştenirea cu care acesta a îngreunat viitorul ţării în atât de multe privinţe. Ele investighează modul în care crimele şi abuzurile regimului comunist au fost abordate şi reparate cu ajutorul unor programe susţinute de către stat (comisia de investigare) şi societatea civilă (comemorări şi aniversări).

A doua secţiune vorbeşte despre „fundamentele jocului politic”, acordând o deosebită atenţie modului în care identităţile etnice şi de gen au fost renegociate în cadrul noii democraţii, cultura politică s-a îndepărtat de apatia şi neputinţa caracteristice perioadei comuniste pentru a deveni una mai participativă, în timp ce mass-media le-a acordat românilor acces la o gamă extaordinar de largă de opinii politice. În acelaşi timp, cele patru capitole grupate aici comentează dificultăţile întâmpinate de toate aceste procese – şovinismul şi intoleranţa faţă de minorităţi şi grupurile dezavantajate, sistemul patriarhal care împiedică femeile să participe la toate nivelurile de decizie politică, erodarea principiilor democratice prin radicalizarea, fragmentarea şi polarizarea campaniilor electorale, jurnalişti prost pregătiţi şi prost plătiţi care deseori renunţă la jurnalismul de investigaţie în favoarea ştirilor necritice şi senzaţionale. După cum am putut constata recent, din păcate, aceşti factori îşi păstrează relevanţa şi după demisia neaşteptată a prim-ministrului Victor Ponta în noiembrie 2015, ca răspuns la tragedia soldată cu pierderea a peste 60 de vieţi în incendiul dintr-un club bucureştean, facilitată de ineficienţa, corupţia şi indiferenţa administraţiei locale. Conducerea a fost apoi preluată de un guvern de tehnocraţi.

Secţiunea a treia investighează „jocul politic la nivel înalt”, luând în considerare alegerile, partidele politice şi preşedinţii. Tema principală abordată de aceste capitole este calitatea reprezentării politice şi modul în care noua configuraţie instituţională a jocului politic din România postcomunistă a facilitat sau a blocat implicarea cetăţenilor în formularea, adoptarea şi implementarea reformelor. Diferitele sisteme electorale şi de partid îmbrăţişate de România postcomunistă sunt examinate aici din punctul de vedere al reprezentării, fiind prezentate drept factori-cheie nu numai pentru progresul înregistrat spre democratizare, ci şi pentru perpetuarea tarelor care încă diferenţiază România de vecinii săi: corupţia endemică, lipsa de răspundere politică, risipa de resurse publice, clientelismul şi patrimonialismul. Impactul asupra procesului de democratizare al social-democraţilor, succesorii politici ai fostului Partid Comunist, este şi el examinat. Pornind de la studiile prezidenţiale, ultimul capitol din această secţiune vorbeşte despre primii trei preşedinţi postcomunişti şi poziţia unică pe care instituţia aceasta o ocupă în cadrul regimului semiprezidenţial naţional. De remarcat este şi faptul că unele dintre dificultăţile întâmpinate în procesul de consolidare a democraţiei care sunt discutate în această secţiune au fost ignorate de alţi teoreticieni până în prezent.

Ultima secţiune discută rolul procesului de integrare a României în Uniunea Europeană şi impactul acestuia asupra statului de drept şi a politicilor de mediu, două domenii în care România continuă să înregistreze rămâneri în urmă şi după acceptarea sa în Uniune la începutul anului 2007. Cele două capitole grupate aici oferă observaţii pertinente privind modul în care procesele şi actorii politici la nivel naţional şi supranaţional s-au sprijinit reciproc ori s-au confruntat, uneori din motive neaşteptate, în moduri surprinzătoare, la momente neprevăzute.

Acest volum reprezintă o contribuţie importantă la înţelegerea democratizării României în particular şi a altor ţări postcomuniste în general. Prin modul în care discută democratizarea ca proiect modelat de actori care reprezintă atât statul, cât şi societatea civilă, configuraţiile instituţionale şi caracteristicile culturale, influenţele naţionale şi supranaţionale, cele douăsprezece capitole grupate aici oferă o bogată bază de informaţii privind practicile, procesele şi metodele de tranziţie implementate în această ţară nu îndeajuns studiată în Occident. În plus, volumul contribuie teoretic la înţelegerea democratizării şi a tranziţiei de la dictatură prin ridicarea unor întrebări care nu şi-au găsit răspuns adecvat până în prezent. Acestea se referă la complementaritatea eforturilor statului şi ale societăţii civile de asumare a trecutului recent, relaţia dintre tranziţie şi statul de drept, încrederea şi respectul pentru drepturile fundamentale ale omului, impactul unei culturi politice intransigente asupra reprezentării politice, rolul personalităţii şi preferinţelor preşedinţilor în procesul de guvernare, influenţa politică nedemocratică a foştilor comunişti sau impactul actorilor străini şi internaţionali asupra politicilor de mediu. Contribuţia acestei cărţi reiese şi din eforturile sale de a prezenta actori şi procese în general ignorate până acum de alţi specialişti (comemorări, preşedinţi, reţele de promovare a politicilor de mediu). Într-adevăr, volumul ne ajută să schiţăm portretul tranziţiei postcomuniste în general şi al democratizării româneşti în particular, arătând cum unele procese şi unii actori (social-democraţii, aderarea la Uniunea Europeană, preşedinţii, mass-media) au fost mai eficienţi decât alţii (dreapta politică, lupta împotriva corupţiei) în contextul postcomunist; de ce reformele de tranziţie au stagnat ori s-au accelerat în anumite momente, mai ales după ce ţara a fost acceptată în Uniune; dacă momentul la care au fost implementate anumite reforme (mai devreme sau mai târziu) contează sau nu; sau modul în care „politica memoriei”, în formele sale instituţionalizate sau simbolice, a facilitat procesul de democratizare.

Deşi multe alte scrieri au ridicat aceste probleme în contextul românesc, acest volum oferă o contribuţie unică prin perspectiva sa extrem de largă. În primul rând, el ia în considerare o perioadă lungă de timp, examinând evoluţia României de-a lungul întregii sale istorii postcomuniste. Acest orizont larg oferă o perspectivă pe care alte volume scrise mai aproape de perioada tumultuoasă a revoluţiei şi a schimbării de regim pur şi simplu nu o au. În al doilea rând, volumul oferă o perspectivă teoretică, prezentând analize cantitative şi calitative bazate pe metodele îmbrăţişate de politologie, istorie, drept, antropologie şi geografie pentru a identifica factorii ce au modelat procesul de democratizare – din nou, acest lucru depăşeşte puterea de reflecţie a contribuţiilor scurte, precum articole sau capitole individuale, publicate până în prezent. De asemenea, reuşeşte să pună în evidenţă atât factorii cei mai importanţi, cât şi pe cei mai ignoraţi care au influenţat procesul de democratizare în România şi, mai general, în Europa de Est.

În plus, analizele de faţă oferă profunzime şi precizie. Printre contributori se numără cei mai reputaţi analişti ai României, recunoscuţi pentru erudiţia lor şi munca de teren pe care au desfăşurat-o aici. Mulţi dintre ei au îmbinat distinse cariere academice cu efortul de a susţine ţara ca figuri politice, preşedinţi de agenţii guvernamentale sau consilieri de stat. Ca atare, autorii sunt eminamente calificaţi, pe baza familiarităţii lor cu România, să explice traiectoria postcomunistă a ţării. Volumul identifică factorii explicativi, le subliniază importanţa şi le detaliază contribuţia la lecţiile concrete desprinse din cazul românesc.

Dorim să le mulţumim contributorilor, care şi-au făcut timp să participe la acest proiect în ciuda programului lor foarte încărcat. Entuziasmul cu care au îmbrăţişat ocazia de a marca această importantă aniversare a fost covârşitor. Îi mulţumim lui Paul E. Sum pentru prefaţa la volum, care îi plasează argumentul într-un context teoretic şi empiric mai larg. Le suntem recunoscătoare atât Monicăi Ciobanu pentru concluziile sale, care oferă o perspectivă nouă asupra contribuţiilor, cât şi lui Steven Roper şi Aurelian Crăiuţu pentru că au recomandat acest proiect. De asemenea, le mulţumim editorilor noştri de la Rowman & Littlefield, Justin Race şi Brian Hill, care au făcut posibilă publicarea acestui proiect, îmbrăţişând propunerea noastră cu mare entuziasm încă de la început. Nu în ultimul rând, le suntem recunoscătoare prietenilor şi rudelor care au facilitat traducerea acestui volum: Alina Buzarna-Tihenea (Gălbează), Radu Cinpoeş, Cristian Ciobanu, Monica Ciobanu, Mura Ghosh, György Kovács-Gorboi, Adriana Groza, Adriana Dana Listeș Pop, Cosmin Gabriel Marian, Mihaela Miroiu, Angelo Mitchievici, Ruxandra Pascu şi Marius Stan.