Filip Florian - Matei Florian

Băiuţeii

Roman

Ediţia a III‑a

Cuvînt înainte de Radu Cosaşu

Prefaţă la ediţia a doua de Simona Sora

Polirom

Colecţia „Ego. Proză” este coordonată de Lucian Dan Teodorovici.

© 2006, 2007, 2010 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B‑dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, B‑dul I.C. Brătianu nr. 6, et. 7, ap. 33, O.P. 37;

P.O. BOX 1‑728, 030174

ISBN: 978‑973‑46‑2034‑0

Această carte în format digital (e‑book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Filip Florian s‑a născut la 16 mai 1968, în Bucureşti. Între 1990 şi 1999 a fost redactor la Cuvîntul, apoi corespondent al posturilor de radio Europa Liberă şi Deutsche Welle. Primul său roman, Degete mici (Polirom, 2005, 2007), a fost recompensat cu Premiul pentru debut al României literare, Premiul de excelenţă pentru debut în literatură al UNPR şi Premiul Uniunii Scriitorilor pentru cel mai bun debut în proză. Degete mici a fost tradus şi publicat la editurile Magvetó (Ungaria), Czarne (Polonia), Suhrkamp (Germania), Harcourt (SUA), Didakta (Slovenia) şi Kalligram (Slovacia) şi urmează să apară în Italia (Fazi) şi Spania (Acantilado). La Editura Polirom, Filip Florian a mai publicat Zilele regelui (2008), care va apărea în SUA (Harcourt) şi Ungaria (Magvetó).

Matei Florian s‑a născut la 8 ianuarie 1979, în Bucureşti. A debutat cu poezie în revista Cuvîntul, în 1997. Începînd cu 1998, este reporter şi, ulterior, titular de rubrică la Dilema (Dilema Veche). A colaborat cu reportaje, cronică literară şi teatru scurt la diferite publicaţii culturale şi la radio. În 2008 i s‑a decernat premiul la categoria „Critică muzicală” în cadrul Galei Jurnalismului Cultural. La Editura Polirom a mai publicat Şi Hams Şi Regretel (2009).

Băiuţeii a fost tradus în Polonia (Czarne), urmînd să ﬁe publicat şi în Spania (Acantilado) şi Bulgaria (Panorama +).

Pentru mama, care n‑a copt în viaţa ei o plăcintă, dar ne‑a făcut fericiţi

1 Cîte ceva despre Cristos

Coşuţă mi‑a spus întotdeauna să nu‑l pocnesc pe Cristos.

Stăteam în troleibuz agăţat de bară (într‑unul din momentele alea tembele în care nu poţi să spui altceva despre tine decît că stai în troleibuz agăţat de bară), cînd, dintr‑odată, zbang, l‑am văzut pe Coşuţă. L‑am văzut oprit în mĳlocul străzii, tîrşîindu‑şi piciorul drept prin praf, pînă cînd praful s‑a dat la o parte şi n‑a mai rămas decît asfaltul, cu privirea aia puţin şaşie a lui ﬁxată pe vîrful adidasului, încremenit parcă în acea lungă zi în care împlinisem cinci ani şi jumătate. L‑am auzit apoi – ca şi cum troleul în care mă aﬂam acum n‑ar ﬁ fost decît un colţ din aleea Parva, iar lui i‑ar ﬁ fost perfect egal dacă îşi tîrşîia piciorul prin praf sau mergea cu troleul nouăşpe ani mai tîrziu – cum, fără să‑şi ridice privirea de pe vîrful adidasului drept, îmi repetă profeţia aia înfricoşătoare: „Eu ţi‑am zis, ţi‑am zis mereu, şi tu nimic. Acuma o să vezi, lasă”.

Am rămas agăţaţi de bară, eu şi Coşuţă, şi a fost de ajuns să mă uit la privirile celorlalţi oameni ca să‑mi dau seama că nici unul din ei nu bănuieşte nimic, că habar n‑au de ce mi‑a spus Coşuţă vorbele alea şi că – să ﬁm serioşi, pînă la Universitate nu mai era mult – nici n‑aveau cum să le audă. Apoi am coborît şi, evident, am uitat.

Acum încerc să‑mi amintesc tot, să‑l iau pe Coşuţă cu binişorul, numai că el, ca un făcut, a început să zboare dintr‑un colţ într‑altul, să‑mi scoată limba, să ţipe şi să scuipe. Iar asta, la drept vorbind, nu‑i face cinste, cum, la fel de bine, în anii în care l‑am cunoscut, nu‑i stătea în obicei. Nu ştiu cine e prieten astăzi cu Coşuţă, însă nu pot să‑mi închipui că între timp băiatul ăla timid şi mai degrabă tăcut s‑a schimbat într‑atît, încît să facă ﬁgurile astea. Astîmpără‑te odată!

Ştia foarte bine de ce îmi zice asta. Ştia pentru că, într‑o înserare din aceea cu felinare pîlpîind, l‑a văzut pe Cristos urcat pe bloc, gata să‑şi ia zborul. Coşuţă jură că aşa a fost. N‑avea aripi şi nici paraşută, era doar el, împreună cu gaşca lui ﬁoroasă. În blocurile din faţă se aprinseseră luminile şi la ﬁecare geam şi balcon apăruse cîte un tată, cîte o mamă sau un bunic, care zbierau laolaltă către Cristos şi ăia să nu facă vreo prostie şi să sară, că ei nu cred în miracole, că nimeni n‑are aripi şi aşa şi pe dincolo, aiureli, zicea Coşuţă. Şi Cristos i‑a ascultat şi nu a sărit în seara aceea, numai că lui Coşuţă i‑a spus verişorul lui, iar verişorul lui nu minte, că, dacă Cristos şi gaşca n‑au sărit de pe bloc atunci, e doar pentru că ei o făcuseră altă dată şi că deja erau prea plictisiţi ca să mai enerveze proştii. Se aruncau toţi deodată, cădeau liber vreo două etaje, după care, aşa, pur şi simplu, în loc de mîini le apăreau aripi, din care începeau să fîlfîie încet, apoi mai tare, şi toţi ăia începeau să răcnească şi să chiuie, mişcau din aripile lor, cică, pînă cînd o luau uşurel mai sus şi mai sus şi nu‑i mai vedea nimeni, nici măcar verişorul lui Coşuţă, şi numai de pe undeva de prin cer le mai auzeai strigătele şi cum îi înjurau pe dinamovişti. Că îi înjurau pe toţi dinamoviştii, n‑aveam nici o îndoială. Era un lucru la mintea cocoşului că cine stă pe Băiuţ, adică în Drumul Taberei, ţine cu Steaua. În afară de Filip şi de mine, n‑am mai auzit de nimeni – şi mai erau şi boşorogii, şi mai era şi Şchiopu Bărbosu – care să nu aibă ceva de împărţit cu Dinamo. Aşa că, în afară de partea cu zborul, povestea lui Coşuţă cu îngerii ăia sau ce naiba erau, care ridicau psalmi pentru moartea lui Dinamo, nu putea decît să mă înverşuneze şi mai tare, să mă facă să‑mi doresc nimicirea lui Cristos cu palme, pumni şi picioare la prima ocazie pe care aş ﬁ avut‑o. Nu‑i spuneam însă nimic din toate astea lui Coşuţă, iar el continua, uitînd deﬁnitiv de verişorul lui, să‑mi povestească cum l‑a văzut pe Cristos la telejurnal prin R.F.G. zburînd şi omorînd nazişti, cum a aterizat pe urmă pe cel mai înalt vîrf din lume, unul de 12.826 de metri, cum s‑a întîlnit cu Lăcătuş şi i‑a cerut un autograf, cum l‑a rugat Ceauşescu să‑l ia şi pe el sus, acolo, şi Cristos n‑a vrut şi atunci Elena a chemat toată armata care a tras cu agheele şi bazucile, cu tunul şi cu tancul şi nu s‑a întîmplat nimic, pentru că pe ăsta nu‑l putea omorî decît cuţitul lui Rahan, care a stat două zile şi două nopţi într‑un pahar cu sînge de antilopă amestecat cu venin de viperă. Asta îmi spunea Coşuţă şi, sincer, din toată povestea lui nu mă interesa decît partea cu gaşca.

Nu, nu mă întrebaţi de serile cînd îmi luam inima‑n dinţi, îmi înghiţeam uimirea şi spaima şi deznădejdea că totul s‑a terminat şi mama nu va mai veni niciodată să se aşeze pe o băncuţă de unde să‑mi urmărească jocul stingher de copil care nu a împlinit trei ani, de copil care nu ştie că strada e un loc plin de ﬁinţe ciudate care se aleargă, se împuşcă şi joacă fotbal, ﬁinţe ca şi tine şi tocmai de‑asta atît de vrăjitoreşti şi de misterioase (ca şi cum ai crede despre ceilalţi că sînt un fel de oglindă a ta şi dintr‑odată descoperi că nu e cîtuşi de puţin aşa, pentru că unul e Migu şi altul e Pipiţă, mai e şi Doru, şi mai ales Cristos, iar toţi ăştia sînt ei şi nimic mai mult, ﬁecare cu o altă mamă şi cu o altă casă, ﬁecare gata să sară la bătaie din nimic, doar pentru a‑şi demonstra existenţa lor unică pe acea stradă şi pe acest pămînt).

Şi nimic nu‑mi va scoate din minte ziua cînd timpul a rămas deﬁnitiv suspendat odată cu închiderea unei uşi – apartament 40, fam. Florian – şi soarele s‑a furişat în scară printre ghivecele de ﬂori atîrnate‑n geamuri şi a rămas aşa, luminînd o balustradă verde, o balustradă verde ca o şopîrlă verde, singura ﬁinţă care mi se părea că ar mai ﬁ avut viaţă în toată încremenirea lucie care mă aştepta să fac vreo mişcare şi apoi să mă înghită cu totul, o dată şi pentru totdeauna.

Ei bine, atunci am înţeles ce înseamnă Bau‑Bau şi că Bau‑Bau nu‑ţi apare în viaţă decît în momentele alea puţine şi hotărîtoare şi că doar atunci trebuie să ﬁi cu adevărat puternic şi că doar atunci lumea se urneşte din datul ei într‑atît, încît să o vezi altfel şi, pentru o clipă, atît cît îi trebuie unei şopîrle să redevină balustradă, să ai străluminarea că nu mai eşti cel de dinainte, ci că ai devenit mai mare. (Se pare că, în afara momentelor ăstora, ne însoţeşte o inerţie uriaşă, iar dacă ea dispare vreodată, atunci apare şi Bau‑Bau. Şi aş putea să bag mîna în foc că el locuieşte bine mersi în inerţia asta şi doar cînd îi zgîndăre cineva culcuşul catadicseşte să‑şi arate chipul.) Mama a rămas în spatele uşii, mă aşteptau nişte scări, iar dincolo de ele, strada. Am ieşit.

Mi‑a luat multă frică şi mult timp ca să învăţ regulile jocului. Primul lucru cu care a trebuit să mă obişnuiesc a fost Cristos. El şi sora lui mai mare au fost cei cărora le‑a fost lăsat să‑mi strunească frica, s‑o mutileze şi s‑o facă să crească pînă cînd ea, pur şi simplu, s‑a stins de la sine. M‑au simţit şi au rîs.

Fără doar şi poate, Cristos a fost răzbunarea lui Bau‑Bau pentru că l‑am înfrînt în după‑amiaza aceea. N‑am cum să‑mi explic altfel apariţiile lui de nebun spre înserare, îmbrăcat într‑un veşnic tricou albastru, cu un taur ﬁoros desenat pe piept. (Ştiu că există nişte cuvinte care, folosite brambura, au rostul să îndepărteze orice om de fraza pe care‑o citeşte. Spre exemplu: „a ﬁ menit”. N‑am încotro şi‑mi cer iertare.) Cristos mi‑era menit mie, nu pentru că doar eu eram ţinta atacurilor lui fără motiv, ci pentru că nici unul din ceilalţi copii de pe stradă nu părea să‑şi dea seama ce se întîmplă cu adevărat. Era de parcă fuga lui spre mine cu taurul pe piept, răcnetele, urletele, spaima şi plînsul meu se desprindeau de strada cu oameni, de înserare şi de astelalte, ca să ajungă într‑un loc special construit înainte, ferit de privirile muritorilor, în care Cristos şi cu mine ne împărţeam pumni. Mint cu neruşinare. În vremurile alea, poate pentru că, după cum v‑am spus, Cristos era locul de unde urla Bau‑Bau, sufeream de aceeaşi încremenire neputincioasă care‑mi paraliza pînă şi respiraţia (este deci o dovadă de impostură să pretind că şi eu puteam să lovesc cu pumnul). Singura persoană care‑mi dădea de ştire rînjind că ştie ce se întîmplă între mine şi Cristos era sora lui îmbrăcată‑n roşu, Luminiţa. Ea avea rolul de martor, pentru că în chestiile astea trebuie să existe şi un martor, altfel rişti să devii nebun. În plus, Luminiţa se posta pe gardul de la scara ei şi urmărea jocul celorlalţi copii pînă cînd se lăsa seara. Atunci dispărea pentru o clipă şi se întorcea cu Cristos. Arăta cu ochii spre mine şi

strada se pierdea uşurel într‑o hărmălaie din ce în ce mai îndepărtată

se mai auzeau nişte cîini lătrînd

luminile felinarelor începeau să pîlpîie şi să se rotească cu Cristos cu tot

vedeam geamul nostru de la patru luminat

strigam ma şi Fi simţeam o primă buşitură

fugeam cu pumni în cap sunetele îmi dispăreau

mă trezeam în patul meu transpirat şi cu lumina stinsă

tovarăşa de la grădiniţă mă punea să spun prima poveste.

Vă văd pe toţi aşa: aşezaţi pe scăunele într‑un semicerc (cum o să ştiu să‑i spun mai tîrziu). Doar eu în faţa voastră mai aud vrăbiile din curte, pentru că voi aşteptaţi să vă spun povestea. Sînteţi aşa de tîmpiţi cînd aşteptaţi: cu mîinile la spate, cum v‑a spus tovarăşa, tăcuţi, mă priviţi pe mine, care nu ştiu să spun poveşti. Care n‑am spus o poveste în viaţa mea. Sînt prea mic, trebuie să înţelegeţi, şi chiar dacă aş ﬁ mare, tot n‑aş reuşi să scot vreun cuvînt din cauză că aţi tăcut şi mă priviţi. Uite: tu, Paule, despre care am scris în liceu o poezie cu liţă („hă, hă, liţa e o rîmă”, spunea Paul şi moaca i se lungea pînă la pămînt), ţie ţi‑a rămas gura întredeschisă, iar pe la colţul buzelor ţi‑au apărut mici bule de scuipat, care se sparg ca să apară altele, tu, Ana‑Maria, ai închis ochii, vrei să dormi sau poate aşa te‑a obişnuit mama ta să‑ţi spună poveşti, doar cînd închizi ochii, Mariane, îţi jur că nu ştiam atunci cînd am spus povestea asta prima oară că vei muri alergînd după o minge, pentru că, dacă aş ﬁ ştiut, crede‑mă că am ﬁ vorbit numai noi, ţi‑aş ﬁ înşirat toate poveştile din lume şi, mai ales, ţi‑aş ﬁ dat, naibii, porcăria aia de maşinuţă de ﬁer neagră şi din Germania pe care mi‑ai cerut‑o doar un pic, mai ţii minte?, şi eu n‑am vrut să ţi‑o împrumut ﬁindcă se strică şi tu m‑ai făcut calic şi‑ai murit mai tîrziu, iar eu pe atunci habar n‑aveam ce înseamnă „calic”, darămite c‑o să mori şi, vezi, ăsta e ultimul lucru pe care ţi l‑aş mai ﬁ zis: ai grĳă să nu fugi după nici o minge, pentru că pentru tine o băltoacă va ﬁ un nenorocit de canal deschis şi plin de apă şi degeaba mai spun toate astea o dată, tu rîzi acum şi crezi că‑i o poveste din alea ca ale lui Coşuţă, fără început şi fără sfîrşit, în care lumea se plictiseşte şi face gălăgie, iar tovarăşa îl trimite marş la loc Coşuţă!, şi Coşuţă se duce cu capul plecat – ca la începutul romanului – pînă la scăunel (te rog, Coşuţă, rămîi aşa pînă am să mă întorc la tine), şi e prea de tot, sînteţi chiar toţi aici, Angelica mucioasa, da, te văd mozolind acelaşi colţ de pîine şi‑ţi văd şi scîrboşeniile alea verzi care picură veşnic ca un robinet stricat, Cornel şi Diana, cum vă ţineţi de mînuţe şi d‑aia nu mai pot eu, Rox... – băieţică, povestea! – asta a fost o tovarăşă care nu mă cunoaşte (de parcă poţi să cunoşti un pişpirică de trei ani) şi da, ăăă, a fost odată un fel de întuneric mare ca o pădure şi în el erau un băieţel un vînător un taur şi o vulpeee. Aşa. Şi o vulpeee. Şi vulpea mergea pe‑acolo şi era ca un căţel pentru că îl iubea pe băieţelu ăla şi dădea din coadă şi mînca numai ﬂori şi cînd a venit noaptea tauru s‑a ascuns într‑o scorbură şi l‑a aşteptat pe vînător şi vînătoru s‑a apropiat de scorbură şi nu ştia de nici un taur că el credea că e singur în toată pădurea unde stătea aşa şi pîş‑pîş tauru a ieşit şi pînă să vadă vînătoru şi să scoată puşca tauru ăla l‑a luat pe vînător cu coarnele şi l‑a băgat la scorbură şi a pus acolo un bolovan ca să nu mai iasă niciodată şi să rămînă singur în pădure ca să facă gunoi şi să dea foc la tot da tauru l‑a pus pe vînător şi nu mai ştia că acolo mai e şi vulpea şi un băieţel şi a început să facă numai rele şi i‑a zis la vînător c‑o să moară că în pădurea lui nu vine făt‑frumos şi el era un fel de zmeu singur şi puternic. Şi cînd s‑a lăsat noaptea tauru a făcut numai gunoi şi s‑a culcat cu sora lui mai mare Luminiţa că credea c‑au rămas ei singuri da băieţelu l‑a auzit pe vînător şi cu vulpea a împins bolovanu de la scorbură şi l‑a scos cînd s‑a făcut de dimineaţă pe vînător d‑acolo care era obosit şi‑l ciupiseră furnicile şi vulpea i‑a dat apă de la robinet pînă cînd s‑a făcut bine şi s‑a dus la taur. Tauru a crezut că doar visează ştiţi de ce? A crezut că doar visează că el credea că e doar cu Luminiţa şi aşa în faţa lui i‑a apărut şi vînătoru din scorbura de unde‑l pusese tot mereu şi o vulpe care era cu ﬂori şi un băieţel. El a încercat să fugă şi să facă gunoi da nu a reuşit. Totu era de‑adevăratelea. Atunci a fugit cu Luminiţa pînă la o stradă şi s‑a pitit. Vînătoru s‑a îmbolnăvit de la furnici şi‑a murit dup‑aia. Şi băieţelu cu vulpea l‑a îngropat da pe urmă pe mormîntu lui s‑a făcut numai gunoi. Aşa. Cine ştie cine a pus gunoiu?

Vulpea, mi‑au spus cu toţii. De ce, pentru că e hoaţă, ea a pus gunoiul, pentru că aşa s‑au obişnuit, ca ea să rupă coada ursului, să‑şi bată joc de berze sau să facă pe moarta. Pentru că în orice povestire cu animale, ştie oricine, există o vulpe care e veşnic vinovată. Pentru că nici măcar n‑au ascultat povestea, pentru că nici măcar nu l‑au băgat în seamă pe taur şi pentru că un taur se întîlneşte foarte rar în poveşti, iar atunci cînd totuşi asta se întîmplă, el nu e vinovat cu absolut nimic. Pentru toate astea, taurul trebuia să dispară.

Trebuie să închizi ochii. Aşa. Să laşi vîntul să înceapă. Să‑l auzi cum învie şi dă roată străzii şi scărilor de bloc şi doar aşa, cu ochii strînşi, să simţi bucuria lui şuierată de‑a ieşi la plimbare prin pungi şi de a trînti geamuri şi de a înnegri cerul. Numai în felul ăsta poţi face nişte lucruri să dispară sau îl poţi trimite pe Cristos la ţară pentru o primăvară întreagă.

Într‑un fel sau altul, trebuie să rămîi mult timp aşa (să ştergi cu răbdare pînă şi amintirea blocului din faţă, a caietului şi a pixului cu care se vor scrie toate astea acum), ca să‑ţi apară din nou Coşuţă. Doar cu ochii închişi îl poţi vedea pe el din nou, nu pe scăunelul unde l‑a trimis tovarăşa, ci cocoţat pe ceea ce noi numeam atunci cazemată (un garaj de beton, lăsat de izbelişte), bălăngănindu‑şi picioarele în gol şi privindu‑mă mustrător pentru prima oară.

Nu, nu ai dreptul să dai în Cristos.

El nu ştia nimic pe‑atunci de zborurile lui din înserare, nu ştia nici măcar de Bau‑Bau sau de Luminiţa şi, mai ales, nu avea nici o idee cum că un taur care stă la ţară prea mult se poate întoarce pe aleea Băiuţ un băiat ca oricare altul. Ceea ce simţea Coşuţă era, cred, un fel de gelozie surdă că eu învăţasem să ﬂuier şi el nu, iar lucrul ăsta e unul din puţinele cărora nu mai ai ce le face. Era clar şi, cu cît îi era mai clar, cu atît trebuia să‑l doară mai tare, că în clipa aceea lui nu‑i mai rămînea nimic de făcut decît să mă asculte şi să mă respecte. Ştia că era de‑ajuns un singur brînci de‑al meu ca el să se rostogolească la pămînt de pe cazemata noastră şi ca, odată cu bufnetul şi plînsul lui, totul să se schimbe între noi pentru totdeauna.

Abia cînd a căzut de pe cazemată, Coşuţă mi‑a răcnit printre sughiţuri că o să văd eu ce‑o să mi se întîmple, că vărul lui, că ştie el, că eu mă cac în pantaloni de frică; dacă îl ating pe Cristos ăla, o să văd eu pe dracu.

Ceva îmi spunea că uşurinţa cu care Coşuţă cade la pămînt trebuie să ﬁe cumva egală cu cea a lui Cristos făcînd acelaşi lucru. Închideam ochii atunci şi vedeam asta mai bine ca niciodată: Cristos era totuna cu Coşuţă, iar Coşuţă era un prost. Ceva trebuie să ﬁ simţit şi Coşuţă. Ştia că pe undeva ultima lui salvare, dacă tot nu ştia să ﬂuiere, era ca necunoscutul de pe aleea Băiuţ – Cristos Salvatorul – să nu ia bătaie.

O să‑l bat, îi spuneam eu. Nu, n‑ai voie, îmi spunea el. Şi a trebuit să merg cu troleibuzul pînă spre Universitate ca să‑mi aduc aminte de ziua în care împlinisem cinci ani şi jumătate.

Cristos se întorsese de la ţară Cristi. Era un ţăran prost care nu‑şi mai amintea nimic (ca şi cum înserările acelea erau doar nişte vise de‑ale mele, o poezie halucinantă de copil fricos, încremenit cu ochii închişi, refuzînd strada).

A încercat să mă dribleze, să‑mi strecoare mingea printre picioare. Era o fentă previzibilă, mingea a sărit din piciorul meu, aut. Pui la cap, la cap, striga Cristos, se agita, mişca braţele. A fost apoi henţ, Migu a aruncat prea sus, Cristos şi‑a întins mîinile. Am bătut repede, a tras Pipiţă, 2‑0. Se repetă. Nu se repetă nimic. Migu şi Pipiţă au început să se îmbrîncească, se vedea oftica. Portarul a aruncat mingea greşit, pînă la mine, eram singur, la pomană, 3‑0. Portarul şi‑a pus mîinile‑n cap, mingea se pitise sub Wartburg‑ul lui Florea de la parter. Acum du‑te după ea, a urlat Migu, se vedea oftica. Cristos a încercat din nou să‑mi treacă mingea printre picioare, de data asta n‑a mai fost aut, pasă la Bebe, 4‑0, mingea sub Wartburg. Migu îi trage un şut în fund, portarul plînge şi nu mai vrea să apere. Pauză.

Intră din nou în poartă, cu mănuşi. Cristos mă driblează, trece de mine, apoi cade grămadă. Rămîne la pămînt. Cartonaş roşu, urlă Migu, dar eu n‑am nimic cu el. Cristos se ridică, vine spre mine, cade din nou. Se ridică, se prăbuşeşte, îl lovesc cu picioarele‑n faţă, îi sparg nasul. S‑au oprit toţi şi mă privesc. Cristos icneşte, sîngerează, nu se mai poate ridica. Aşa păţesc toţi ăştia care se cred Lăcătuş, îi spun. Mă întorc cu spatele. E încă o dată în picioare. 6, are o cărămidă, zice Pipiţă. Nu mă nimereşte, iar acum m‑a supărat rău. Fuge spre casă, urlă mama şi Luminiţa. Îl ajung, îl lovesc, intră în scară şi închide uşa. Se dădea prea şmecher, le spun, să jucăm pac‑pac, v‑am bătut cu 4‑0. Au apărut Luminiţa şi mă‑sa, mă caută. Le scot limba şi dispar după bloc. N‑au cum să mă mai găsească, am cinci ani jumătate.

Pe Parva stă Coşuţă. Singur, în mĳlocul străzii, tîrşîindu‑şi piciorul drept prin praf pînă ce praful se dă la o parte şi rămîne doar asfaltul, cu privirea aia puţin şaşie a lui ﬁxată pe vîrful adidasului, de parcă n‑ar mai avea nimic de făcut în viaţă decît să stea acolo şi să mă aştepte ca să stăm de vorbă. L‑am caftit, i‑am dat borşu’. Coşuţă stă cu ochii în pămînt, îşi priveşte vîrful adidasului drept. „Eu ţi‑am zis, ţi‑am zis mereu, şi tu nimic. Acuma o să vezi, lasă.” N‑ai o bîtă? O laie, bîtă, n‑am. Coşuţă n‑avea bîtă şi începea să mi se facă frică. Nu de Cristos, lui îi curge sînge şi nu poate să mă bată nici cu cărămida, ci de mă‑sa şi de Luminiţa. Poate mă aşteaptă pînă noaptea în faţa scării, ce dracu mă fac. Poate s‑au ascuns chiar acum prin tufele astea din spatele lui Coşuţă şi‑o să mă înhaţe. Unde naiba să mai fug? Uite‑l p‑ăsta cum rînjeşte. Ce zici să fac? Să te duci dracu, asta.

M‑am furişat pe după maşini pînă spre Băiuţ. Am luat‑o prin spatele blocului, prin grădina întunecoasă de acolo. Ceva îmi bubuia înăuntru şi făcea ca trenul. Dacă ar ﬁ Migu sau Pipiţă să‑i întreb unde‑s alea două. Nu era nimeni. Eu doar – şi mă tîram pe burtă peste pămînt şi frunze de la un copac la altul. Ca un indian. (Oricine m‑ar ﬁ văzut s‑ar ﬁ crucit: un copil singur, tîrîndu‑se pe burtă de la un copac la altul.) Am găsit rîme şi furnici. Am găsit o bomboană cubaneză roşie. Încă una. Un fraier le pierduse. Înaintam tîrîş cu două bomboane cubaneze roşii în gură. Uite‑i. Mă aşteaptă. Nici pomeneală de Luminiţa şi de mama ei grasă. Renunţaseră de mult, n‑aveau răbdare. În schimb, cu o bîtă, patrula Cristos. Era ﬁoros, cu un leucoplast pe nas, înjura şi dădea directive. Se vede că nu s‑ar ﬁ mişcat de la colţul străzii nici 1.000 de ani. Mai erau Cosmin din D 14, Nicu din C 38, unul pe care nu‑l ştiam şi Staﬁe dintr‑a treia pe care‑l vedeam doar în curtea şcolii jucînd bambilici. Toţi aveau bîte şi toţi mă aşteptau pe mine. Simţeam clar că erau ultimele bomboane cubaneze pe care le mîncam în viaţă. Am rămas lipit de pămînt şi priveam. Nu vroiau să se mişte şi în felul ăsta se însera. M‑am răsucit pe spate şi vedeam foarte bine lucrul ăsta. Cerul părea că se împuţinează, arăta ca o apă cu valuri uşoare, rămînea suspendat acolo, îşi schimba culoarea, apoi un avion îi lăsa o dîră lungă şi albă, iar dîra se înroşea de la soare şi se decolora încet, aproape că dispăruse, iar avionul încă se mai auzea sau mi se părea mie şi erau autobuzele de la Valea Argeşului, se întuneca şi vedeam peşti cînd s‑au prins că sînt acolo. Am lăsat cerul baltă şi am început să fug. Ei scoteau nişte chiote groaznice şi‑şi roteau bîtele‑n aer, Cristos era în fruntea lor, îi simţeam răsuﬂarea în spate, aerul pe care‑l tăia cu bîta.

Am făcut un tur de bloc, nu obosisem şi nici ei. Am mai făcut unul. Pe la începutul celui de‑al treilea, l‑am văzut pe Filip cu geanta pe umăr. Totul se terminase. Staﬁe a fost primul care şi‑a aruncat bîta şi a dispărut.

Felinarele se aprindeau unul cîte unul. Era pe la ora cînd, după cum zicea Coşuţă, Cristos începea să zboare. În loc de asta, în faţa mea stătea Cristi şi‑şi cerea iertare. Dîra aia de la avion dispăruse şi ea de mult. Nici umbră de peşti pe cer.