© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6204-3

ISBN PDF: 978-973-46-6205-0

ISBN print: 978-973-46-6166-4

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Brian Crawford, briancrawford.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

TUDOR GANEA (n. 1983, Bucureşti) a absolvit în 2008 Universitatea de Arhitectură şi Urbanism „Ion Mincu” şi este arhitect. În clasa a X-a a scris prima sa povestire, care i-a adus locul I la un concurs de proză între liceele din Constanţa, la care fusese înscrisă fără ştirea lui de către profesorul său de limba şi literatura română. De atunci a început să scrie – în special povestiri – şi nu s-a mai oprit timp de 15 ani. În toată această perioadă a fost însă unicul său cititor şi critic. În 2015 participă la un curs de creative writing ţinut în tandem de Florin Iaru şi Marius Chivu, care îi apreciază prozele şi îi dau încredere în scrisul său. Aşa ia naştere proiectul unui volum de proze scurte a căror acţiune se desfăşoară în cartierul constănţean Faleză-Nord, dar care devine în fapt un roman scris pe nerăsuflate: Cazemata.

I

Tânărul cu ochi verzi sări de pe un stabilopod în mare. Înţepă apa cu vârfurile picioarelor şi începu să alunece spre adânc. În scufundarea sa, dădu afară tot aerul din plămâni şi coborî spre fundul apei într-o poziţie de crucificat. Ţinea ochii închişi şi în scurt timp simţi presiunea apei în urechi şi sinusuri. Atinse cu tălpile stratul gros de cochilii de scoici de pe fundul apei şi săpă uşor cu călcâiele în ele, scormonind, apăsând, folosindu-şi trupul ca pe un tirbuşon. În timp ce-şi înfileta gleznele în stratul de scoici, hula îi legăna corpul şi mâinile blege ce dansau ca două alge în bătaia curentului. Din când în când, câte o bulă minusculă de aer – strălucitoare ca o bobiţă de mercur – îi ieşea pe la colţul gurii şi se ridica în viteză. Tânărul deschise ochii şi privi înspre suprafaţă, acolo unde luna se concentra într-o pată de lumină pe valuri. Când simţi spasme în plămâni, îşi flexă genunchii şi se propulsă cu viteză în sus, speriind guvizii ce-i dădeau târcoale. Ieşi la suprafaţă şi trase puternic aer în piept. Rămase un timp în acelaşi loc, lângă capătul digului, călcând apa şi dând din mâini pentru a se menţine la suprafaţă.

După ce privi câteva secunde plaja semicirculară mărginită de dealul argilos al falezei, se scufundă şi înotă pe sub apă. Ajuns din nou pe fundul mării, îşi înfipse degetele în nisipul amestecat cu scoici şi se trase, propulsându-şi astfel corpul înainte. De fiecare dată când viteza corpului său – paralel acum cu fundul mării – scădea, cealaltă mână se agăţa de alte pietre sau se înfigea în nisip – făcând pârghie cu ce apuca de pe fundul apei – şi-l împingea cu viteză înainte. Scoicile crescute pe pietrele ce ieşeau din nisip şi de care îşi lovea trupul îi zgâriară la început pielea, pentru ca mai apoi să i-o despice de-a dreptul, tăindu-l pe piept, burtă şi picioare, cu fineţea unor bisturie chirurgicale care lăsau în urmă fire lungi de sânge ce se disipau prin apă în lumina lunii.

Fără să se oprească, revenea periodic la suprafaţă, inspira şi apoi se scufunda din nou, trăgându-şi corpul prin tăişul sutelor, miilor de cochilii de scoici ascuţite de pe fundul apei, ce-i deschideau în carne răni din dreptul sprâncenelor până pe genunchi şi tibii. Un banc de meduze fu spart şi apoi se regrupă în dâra de sânge din urma tânărului ce brăzda adâncul golfuleţului asemenea unei torpile.

Cu buzele făcute franjuri şi cu sângele scurgându-i-se pe bărbie şi gât, ajunse în cele din urmă la apă mică şi se ridică în picioare. Ieşi pe plajă, iar valurile mării îi mai culeseră, câteva secunde, râurile subţiri de sânge ce i se prelingeau de pe glezne pe nisipul umed.

Străbătu plaja şi ajunse în faţa peretelui de argilă. Urmele roşii ale paşilor săi rămaseră mărturie pe cărarea ce şerpuia în sus, pe dealul falezei, şi pe care tânărul o urca acum gâfâind, pieptiş, iar când mâinile sale – cu tăieturi adânci în palme – se prindeau de tulpini groase de mărăcini înalţi – în căutare de sprijin – sau se agăţau de tufe nemişcate de vânt, castraveţii sălbatici, copţi pe sub frunze, plesneau cu zgomot şi-l împroşcau cu seminţe umede.

Ajunse în cele din urmă sus, pe platoul falezei, unde praful fin ridicat de paşii săi îi intră în şanţurile săpate în carnea vie, în care acum i se scurgeau râuri de transpiraţie sărată. Trecu şchiopătând prin şantierul cu blocurile neterminate, ca un rând de măsele stricate înfipte în gingia falezei de argilă, în jurul cărora străjuiau excavatoare ale căror cuve căscau ameninţător spre lună, ieşi apoi printre maşinile din parcarea amenajată pe terenul viran dintre blocuri şi se pomeni în faţa cazematei.

Scaunele din fier forjat erau întoarse pe mese cu picioarele în sus, iar înăuntrul barului amenajat în buncăr – a cărui uşă era larg deschisă – nu părea să mai fie nimeni. Ajuns lângă o masă, tânărul puse talpa piciorului pe ea, se prinse cu mâinile de pergola din lemn de deasupra şi se trase cu greu în sus. De pe pergolă ajunse imediat pe terasă şi apoi escaladă turela cilindrică a cazematei, în al cărei beton se deschideau fante de tragere pentru mitraliere. Sus, în cercul terasei turelei, se lăsă pe vine, extenuat, şi scoase de sub micul rug construit din scânduri şi papură uscată – ce părea pregătit din timp – o brichetă cu care aprinse focul. În timp ce flacăra trosnea între tulpinile uscate de papură, tânărul îngenunche.

Cu spatele la focul ce creştea în înălţime, începu să-şi mişte rapid mâna dreaptă în zona inghinală. Cu mâna stângă se sprijinea de parapetul din beton al terasei circulare. Când flacăra din spatele său se înălţă şi înroşi faţadele blocurilor din jur, tânărul îşi văzu umbra, crescută acum mare, pe întregul bloc cu patru etaje din faţa cazematei. Deodată, umbra începu să-i tremure încordată în spasme scurte şi tânărul îşi lăsă capul pe spate, cu ochi strâns închişi. Mişcarea mâinii i se domoli încet-încet, până când se opri.

Cu capul lăsat pe spate şi fără să privească în jos, îşi înmuie buricele în lichidul vâscos şi cald ce ţâşnise din el şi-şi ridică apoi mâinile cu degetele răsfirate în sus. Umbrele degetelor sale îmbălate pulsau acum pe tencuiala drişcuită a blocului din faţă, încremenite, asemenea mâinilor unui dirijor gata să dea startul unei simfonii. Şi umbrele începură să se mişte: mai întâi falangele, ca nişte vietăţi abia trezite din somn, se îndoiră uşor şi mişunară pe faţada blocului de vizavi, la început timid, apoi din ce în ce mai agresiv, ca nişte imense anaconde în căutarea prăzii, intrând prin ferestre, strecurându-se prin camere înăbuşite de căldura nopţii de vară, coborând prin paturi cu aşternuturi umede, urcându-se pe femei adormite care tresăriră în somn şi-şi desfăcură picioarele când umbra degetelor tânărului se alungi de pe tavane, se scurse pe pereţi, le alunecă pe gât, pe sânii transpiraţi şi li se pierdu între coapsele fierbinţi.

Apoi umbrele ieşeau de pe geamurile blocurilor, se retrăgeau pe pervazuri, coborau pe faţadele pline de pete de igrasie, scurgându-se precum tentaculele ameninţătoare ale unei gigantice caracatiţe, tăiau caldarâmul şi se opreau iarăşi şi iarăşi în mica baltă cleioasă dintre genunchii însângeraţi ai tânărului, care, respirând din ce în ce mai greu, cu degetele proaspăt înmuiate şi grele de gelul translucid, le arunca din nou pe pereţii scorojiţi, strecurându-le printre draperii de pluş prăfuite, pe sub jaluzele nerulate până la capăt şi roase de molii, prin geamuri întredeschise, scurgându-se de pe tavane sau suind de pe pardoseli în alte şi alte paturi, oprindu-se între picioarele altei şi altei femei, care în acel moment suspina în somn şi-şi arcuia spatele între aşternuturile şifonate.

Odată cu slăbirea în intensitate a focului, umbrele mâinilor sale îşi scurtară lungimea încet-încet şi se retraseră de pe zidurile din jur precum corniţele unui melc, din ce în ce mai mici, din ce în ce mai subţiri, până când flacăra mocnită din spatele lui dispăru şi stinse roşeaţa pereţilor, ascunzând din nou blocurile în noapte.

Când, mărturie a focului de mai înainte, mai rămase doar un fir subţire de fum ce se ridica vertical înspre cerul fără stele, mâinile obosite îi alunecară pe lângă corp şi căzu din genunchi pe o parte, apoi se rostogoli pe spate. Extenuat, respirând din ce în ce mai greu, cu râuri de sânge şi transpiraţie adunându-i-se într-o baltă ce-i răci spatele fierbinte, mai avu puterea doar să-şi întoarcă privirea înspre mare. Cu ochii la fulgerele îndepărtate din larg şi cu primii stropi de ploaie lovindu-i pielea plină de tăieturi, tânărul îşi numără ultimele două bătăi ale inimii: „unu, doi…“.

*

— Gata, Olube. S-a închis cercu’. Acu’ e rându’ tău.

— Borhot! Mai adu un rând la băieţii!

— Acum vin… Cinci beri?

— Cinci. Reci congel!

— Dă şi tu o ţigară.

— Ia de la Marinuş. Nu-l vezi că-i mort? Nici nu-şi dă seama. Iar s-a făcut praf.

— Marinuş! Marinuş!

— N-aude, bă… lasă-l în pace. Cine-l duce azi acasă? Îmi bag picioarele. Io l-am dus şi ieri, şi alaltăieri.

— Lasă-l, mă, aici, vorbim cu Borhot să-l lase să doarmă pe scaun. Şi aşa nu bagă mesele înăuntru după ce închide. E vară. E cald. Mai ia şi el aer. Numa’ să arunce o mână de sare pe el, să nu se strice până dimineaţă.

— Borhot!

— Ău!

— ’Ai încoa’ la fratele tău Olube. Să moară Roxana dacă nu-l laşi şi tu pe Marinuş să doarmă aici. Ia uite-l cum e.

— Păi, bă, nebunule, l-aş lăsa… da’ am treabă cu ştii tu cine.

— Să mori tu c-ai îmbârligat-o pe Delia.

— Taci, mă, mai încet. Păi, tu ce crezi? Că rămân blocat în labă ca voi? În seara asta-i Delia, acu’ două seri am cocardit-o pe Bunoaca… mâine-poimâine o pârâi şi pe sor-ta.

— ’Te-n gură de futălău.

— Au! Nu mai da, bă, aşa tare! Animalule! Mi-ai paradit umăru’. Şi-aşa am febră musculară de la cât am frecat sus pe turelă.

— Pân’ la urmă cin’ l-a găsit?

— Cică l-a văzut o femeie de la balcon în dimineaţa aia. Ciuguleau pescăruşii din el. Păi, pă lângă sânge, am frecat o groază şi după găinaţu’ de pescăruş. Cel mai al dracu’ e găinaţu’ de pescăruş. Zici că-i prenadez. A trebuit să-l râcâi cu şpaclu’. D-aia mă doare umăru’.

— Deci nu tu l-ai găsit, Borhot?

— Nu, fratele meu: n-auzi că o femeie dintr-un bloc de p-aci l-a văzut de dimineaţă? Ea a chemat poliţia. Io am ajuns târziu, după zece. Ştiţi că deschid abia după zece. Ajung aici: plin de poliţie, salvarea, alea, alea.

— Şi Liţoi? Îl luaseră deja?

— Îl luaseră. Vorbeau ăştia pân’ jur, că cine i-a dat omoru’ a fost sadic, tăticule. L-a tăiat pă faţă, pă piept, pă picioare, pă peste tot. Franjuri l-a făcut! Plus că au mai rupt şi pescăruşii din el. Mai bine că n-am văzut când l-au luat. Io doar am curăţat. P-ormă am dat declaraţie. Le-am zis că-i baru’ meu, la cât închid, la cât deschid, cine a băut în seara aia, cine a plecat ultimu’, dacă-l ştiam pe Liţoi: cum drecu’ să nu-l ştiu? Îl ştie tot cartieru’! – le-am zis. Pă urmă, că cică-mi închid baru’ două zile, că e perimetru’ crimei, că tre’ să vină echipa de la criminalistică. Na. Ce era să le zic? Închideţi, că nu pierdeţi voi bani, ’tu-vă-n gură de gabori. Aţi văzut şi voi: două zile a fluturat panglica roşie în jurul cazematei. Abia azi am tăiat-o şi mi-au dat undă verde că pot să deschid din nou. Aşa că, băieţi, ajutaţi-l pe bietul Borhot să-şi astupe gaura de două zile şi beţi şi voi ca porcii în seara asta, vă roagă fratele vostru! Hai că mă duc la bar, şi dacă sunteţi cum trebuie, vă zice tăticu’ şi pe cine am cocardit acu’ două seri…

— Păi, ne-ai zis, târtane, c-ai spart-o pe Bunoaca.

— Las-o pe Bunoaca. După ea a urmat alta. Surpriză mare. În aceeaşi seară. Stai că mă întorc şi vă zic cine m-a controlat de greutate la furtun.

— Mare bagabont e Borhot ăsta. Fute tot.

— Lasă-l. Dă-l drecu’ pe Borhot, că mai şi-nfloreşte. Să revenim: cine să-l fi omorât pă Liţoi?

— Nu ştiu, bă. Pumni şi-a luat angro de la mulţi din cartier… da’ să bage cuţitu-n el şi să-l taie peste tot, chiar nu-mi vine nimeni în minte. Vreun nebun. Sau tot un drogat ca el. Da, vedeţi voi, de când am auzit, de-acu’ două zile adică, umblu cu ăsta-n buzunar.

— Ia uite ce şiş şi-a tras Olube!

— L-am ascuţit la polizor, cârnaţilor. Pot să mă şi rad cu el.

— Nu mai râdeţi, bă, giolgăilor, că şi io mă cam uit peste umăr seara, înainte să intru în bloc. Şi nici tu nu te mai căca pe tine, Belgine, că de când cu Liţoi nu te mai prindem seara prin cartier. Intri de pe zi în casă.

— Ce faci, bă, Olube, te-ai tâmpit? Ia uite-l: varsă bere în scrumieră.

— Taci, bă! Dumnezeu să-l ierte… aşa aurolac cum era. Da’ de câte ori nu ne-a făcut să râdem?

— Lasă, bă, Olube, c-a făcut şi multe prostii…

— A făcut. Nu zic nu.

— Mai ţineţi minte când l-a muşcat de buze pe Coco? De-a rămas cu ele-n gură?

— Chiar, bă! Mai are fetiţe Coco?

— Ne… Le-a dus la un salon din ăsta de masaj erotic.

— Bă, eşti nebun? Io nu ştiam că Liţoi i-a rupt buzele lu’ Coco.

— Nici io.

— Belgine, tu ştii?

— Parcă ştiu ceva, ceva…

— Se-ndrăgostise Liţoi de o bagaboantă de-a lui Coco. Adică aşa cred. Şi-i scria numele cu cretă pe şosea, sub balcon. Începuse să şi vorbească cu Liţoi: ea de la balcon, el de dedesubt. Ca-n film. Nu ştiu clar care a fost faza: ori începuse fata să nu mai producă, ori nu ştiu, cert e că iese într-o seară Coco din bloc, doar în halat şi cu o bâtă de baseball în mână. Liţoi îl vede şi se retrage mai încoa’, înspre cazemată. Şi ce face Coco? Scoate cucu’ şi se pişă pe asfalt, peste numele curvei, cum naibii o chema…

— Stela, bă, nebunule, nevasta lu’ Borhot… nu ştii că Stela a fost fetiţă la Coco?

— Da, bă… aşa e. Uitasem. A trecut ceva vreme de atunci… Mă rog. Şi să vezi fază: aruncă Liţoi punga de aurolac şi o ia la fugă, urlând, înspre Coco. Nici n-a avut timp ăla să dea cu bâta. A sărit Liţoi şi s-a prins pe el ca de stâlp. Ca Blanca de la Street Fighter. Se încolăcise pe el, cu mâinile şi cu picioarele. Coco drept, în picioare, imobilizat. Şi-l muşcă de faţă, janilor! Îl muşcă de muie! Şi începe Coco să urle, da’ cu gura-nchisă! Că Liţoi îi prinsese botu’ cu dinţii şi nu-i mai dădea drumu’ la buze. Crocodil! Coco începe să se zvârcolească cu Liţoi strâns în jurul lui. P-ormă îşi dă drumu’ de pe el. Coco cade jos – era plin de sânge pe faţă – şi Liţoi o ia la fugă înspre şantier. Cu buzele lu’ Coco în gură. Le-a scuipat pe jos, între boscheţi. După aia a intrat într-un buncăr şi nu l-a mai văzut nimeni câteva zile. Coco a rămas ghemuit pe şosea, căzut fix în pişatu’ lui. Fără buze.

— Păi, de atunci s-a cam cărăbănit Coco din cartier. S-a mutat pe valea portului şi a cărat şi curvele după el. A umplut două taxiuri de curve.

— Avea forţă, nebunu’. Aşa drogat cum era tot timpu’. Bă, Olube, că tu mergi la peşte cu ta-su, când l-a dat afară din casă?

— Nu prea vorbeşte nea Baban de Liţoi. Io când mă-ntâlnesc cu el la gropan îl mai întreb: ia zi bre? Îl mai primeşti pe fi-tu în casă? Sau îl laşi să se boschetărască prin canale până la capăt?

— Şi ce-ţi zice?

— Ce să zică… nu-l primeşte şi gata!

— Acu’ câţi ani l-a dat afară din casă?

— Păi… era Liţoi la liceu, parcă.

— I-auzi, Belgine: Liţoiu’ avea mai multă şcoală ca tine, fir-ai al drecu’ de prost!… Stai, mă, nebunule… nu da… au! Nu mai da!

— Ţi-am zis că-ţi dau moldaminu’ dacă nu te potoleşti, Marinuşe! Te-ai îmbătat şi eşti prost iar. Culcă-te la loc. Executarea! Zi, Olube, mai departe…

— Aşa. Da, bă. Era la liceu. Nu ştiu ce drecu’ a făcut de l-a dat nea Baban afară din casă. Şi nu l-a mai primit niciodată. Doar ştiţi: de zece ani bântuie cazematele şi canalizările de prin jur. Păi de-aia nu-l prindeau jandarmii când veneau să-l salte: intra Liţoiu’ pe aici, ieşea pe dincolo, intra pe la cazemată, ieşea prin buncăru’ din şantier, şi tot aşa…

— Bine, bă, Olube… hai, zi a mia oară faza aia de o crezi doar tu.

— Gata, nu mai zic nimic.

— Ho, bă! Ce te superi aşa? Numa’ că nu se poate să fie aşa cum zici tu. Ţi s-a părut şi gata. Erai şi beat, că băusei cu mine, nu mai ţii minte?

— Ce, bă? Ce tot zici acolo, Belgine, de l-ai supărat pe Olube?

— Se supără degeaba, animalu’… Venise poliţia după Liţoi. Alerga la curu’ gol prin cartier şi speria femeile. Şi Olube era aici la cazemată, cu mine. Băusem deja periculos. Io mă duc să mă piş. Când mă-ntorc de la baie, Olube cu o muie de sandilău. Îl întreb: Olube, ce mă-ta-n cur ai păţit? Şi ce-mi zice şauru’: că se uita la poliţişti cum îl fugăreau pe Liţoi, şi Liţoi a intrat în buncăru’ ăla de la scara C. Se vede şi de aici. Chiar la masa asta stăteam. Cât să fie până acolo? Vreo două sute de metri. Şi cică Liţoi a intrat în buncăr şi în secunda doi a ieşit din cazemată aici la masă, lângă Olube. Poliţia se chinuia încă să intre în buncăru’ de acolo şi Liţoi apăruse deja lângă Olube. Atunci i-am zis: Olube, tre’ să bem măcar la două zile, că deja ai luat-o Brăila. El că nu şi nu, că nu era aşa beat, că Liţoi a intrat pe acolo şi a ieşit p-acilea într-o secundă, ca hopa-mitică.

— Râdeţi ca proştii. Io nu mai zic nimic. Am văzut ce-am văzut. Poate eram beat. Nu ştiu. Da’ că Liţoi ştie, pardon, ştia, cum să ajungă din tunelurile dintre buncăre în mare, aicea aţi văzut cu toţii.

— Aicea da, recunosc şi io că l-am văzut cum intra prin cazemate, apoi dădeam toţi fuga pe malul falezei şi-l vedeam cum iese din mare în mijlocul golfuleţului. Ieşea direct în plută, pe spate. La cucu’ gol.

— Astea comunică toate cu marea. Păi de câte ori n-a ieşit Liţoiu cu chefal din buncăre?

— Adevărat!

— Şi când se apuca să cânte prin tuneluri, mai ţineţi minte cum îl auzeam prin scurgerile de la chiuvetă? Sau dacă erai pă veceu, în baie, îi auzeai fluieratu’ prin sifonu’ de pardoseală sau prin gura căzii.

— Da, bă, nebunilor! Aşa e. Mie mi-a rămas în cap o toamnă întreagă ce melodie fluiera el p-acolo pă jos. Începuse s-o îngâne şi maică-mea, şi tata.

— Hai că vine Borhot încoa’.

— Ia zi, Borhot, ca să-ndulcim seara, că ăştia nu mă crede.

— Ia zi, Olube.

— E adevărat că Liţoi ieşea cu chefal din cazemate?

— Aşa e. Păi, nu i-am cumpărat şi io doi chefălaşi? I-am dat o bere pă fiecare. Ditamai peştanii! Încă mai respirau şi după ce i-am curăţat de maţe. Altceva?

— A două întrebare, pentru bagabonţii ăştia necredincioşi: este că Bunoaca are cea mai strâmtă fofoloancă, de aici şi până-n Bulgaria?

— Bă, băieţi… să moară cinci vecini, veniţi mai aproape că ne-aude lumea: Bunoaca ca Bunoaca. Da’ s-o vedeţi pă Turcoaica. Bă, şerpilor, mă ştiţi, nu mint. M-am plimbat din pizdă-n pizdă de cum mi-au dat flocii. Olube, Belgine, doar mă ştiţi că-s bolnav de crăpătură. Bă! Da’ piesă ca Turcoaica nu există pă lumea asta.

— Ce, mă? Eşti nebun? Ce-i cu vrăjeala asta?

— Bă! Uite: mă-nchin. Staţi să vă zic cum a fost. Răsalaltăseară pleca ultimu’ de aici nea Baban. Bărba-su. Cu minciocu’ ăla plin de guvizi stricaţi, de mi-a lăsat iar bale printre mese. E! M-apuc să şterg cu mopu’ şi, când dau să intru în bar, cine mă trage de pulă? Bu-noa-ca. Mi s-a sculat instant. Stătea ascunsă după uşă. Pac, mi-a luat limba-n gură, să vezi ce figuri pă ea. Meserie. Dau s-o dezbrac, da’ de unde? Că era deja goală, mânca-v-aş puţele voastre blege. Se dezbrăcase acolo, în întuneric. Am scos iataganu’, am ridicat-o pe măsuţa aia de tablă şi dă-i, tăticule! A pârâit ca pepenele roşu. Aici nu minte Olube: strâmtă rău! Primu’ număr n-a durat un minut. Păi, ce să-i faci, Belgine? Ce te uiţi aşa la mine? Când femeia ştie meserie te face şi-ntr-un minut. Noroc că fratele vostru are rezerve ca-n Kuweit. I-am pus mâna-n gât şi m-a strâns între picioare de mi-a lăsat urme. Am băgat iataganu’ la loc şi dă-i, frate! Mă mir cum de n-aţi auzit-o. Schelălăia, bă! Mi-era că trezeşte tot cartieru’. M-am oprit io, că altfel murea de plăcere, vă zice băiatu’: mu-rea de plă-ce-re. Şi mă trezeam, drecu’, cu poliţia pe aici, mai devreme: cum aţi procedat, domnule Borhot? Am futut-o până a murit. De plăcere. Aşa le-aş fi zis.

— Aşa. Şi zi cu Turcoaica. Staţi să vedeţi minciună la Borhot, băieţi.

— Ce-ai, bă, giolgăule? Ţi s-a pus pata pe mine? Io nu mint. Fiţi antenă. Pleacă Bunoaca. Pe şapte cărări. Ziceai că-i beată. Efectul Borhot. Şi rămân aşa… la pula goală în bar. Cu lumina stinsă. Stăteam pe scaun, mi-am aprins o ţigară şi îmi făceam vânt la coaie cu un ziar. Îmi aprind şi a doua ţigară. Şi să vezi minune. Mi se scoală iar cardanu’. Da’ cum? Pe partea dreaptă, acolo unde se auzeau paşi afară. Bă, nebunilor: şi cum dădeau târcoale paşii ăia de afară în jurul barului, în direcţia aia mi se îndrepta şi măciuca. De parcă avea magnet la paşi. Înţelegeţi? Apoi am văzut-o cum a trecut prin faţa uşii. N-am recunoscut-o din prima. I-am auzit paşii prin stânga, apoi prin spatele barului. Bă! Şi ştiuletele adulmeca după ea! Nu mint, Olube! Nu mint! De ce să mint? Mi se rotea carbaxinu’ după paşii ei, până s-a înţepenit cu belitura înspre uşă, de ziceai că-i busolă. Mă uit mai atent: Turcoaica, mă-sa lu’ Liţoi, nevasta lu’ nea Baban! Ne uitam şi io, şi şarpele cu un ochi la ea.

— Bă, Borhot… mai minte omu’, da’ mai bea şi-o cană de apă.

— Nu mint, bă, coclitule! Şi vine Turcoaica înspre mine şi mă-ncalecă. Şaurilor: m-a futut ca la Rovine. Îmi zicea ceva la ureche, da’ n-am înţeles ce. Când mi-a băgat limba-n ureche, mi-am dat drumu’. Parcă m-a curentat. Când mi-a înfipt un sfârc în gură, mi-am dat din nou drumu’. Parcă lingeam borne de baterie. Când mi-a supt limba, iar. Şi tot aşa janilor… şi nu se oprea. M-a făcut varză! Am leşinat. Nici nu ştiu când a plecat…

— Păi, a plecat de mult, ’te-n gură de mincinos. A plecat dintre noi de vreo trei luni!

— Ce zici tu acolo, Olube?

— Hai, bă, Borhot… mai lasă-ne cu minciunile astea. Păi, Turcoaica s-a înecat la dig acu’ trei luni. Ce drecu’ ne-mbârligi de-a-mboulea acilea? Nu ştii c-au căutat-o cu scafandrii? N-ai văzut ce barbă de doliu şi-a lăsat nea Baban?

— Ce, mă?

— Belgine, trezeşte-l pe Marinuş, hai să mă ajuţi să-l duc acasă. E târziu. Mâine am vorbit cu nea Baban să dăm împreună la chefal din gropan. N-am chef să mă doară capu’.

— Marinuş! Marinuş… Ete al drecu’: beat mort, da’ i s-a sculat ciomagu’!

*

Olube coborî după-amiază pe plajă şi o luă la dreapta, înspre fâşia îngustă de nisip. Într-o mână ţinea o sacoşă de rafie, din care ieşeau vârfurile a două lansete rabatate. În cealaltă ţinea, de sub dop, un bidon de bere aburit. Merse de-a lungul plajei golfuleţului până ajunse pe nisipul umbrit de dealul falezei, unde nu era niciun cearşaf întins pe jos. Se opri în dreptul unei grote săpate în peretele vertical de argilă, în interiorul căreia dormea ghemuit un bărbat slab, cu barba şi părul cărunte. Bărbatul avea pe el doar un slip, iar pielea arsă de soare îi era cojită, ca un guler larg, în jurul gâtului. În dreptul său, la câţiva paşi de gura grotei, era ancorată – într-un reazem înfipt în nisip – o lansetă. Firul ei întins înţepa apa şi se pierdea în mare la câţiva metri de mal. Olube se lăsă pe vine şi puse pe nisip sacoşa de rafie şi bidonul de bere, apoi se apropie de vârful lansetei din reazem şi dădu un bobârnac clopoţelului metalic montat pe fir. Clinchetul clopoţelului îl trezi pe bărbatul cărunt, care sări ca ars, dădu cu capul în bolta joasă a grotei şi se repezi chiaun, în patru labe, să apuce mânerul lansetei. Când îl văzu pe tânărul din faţa sa – care începuse să râdă – se relaxă, se îndreptă de spate şi îi spuse sprijinindu-şi fundul pe călcâie:

— Fir-ai al drecu’, Olube! M-ai luat din vis.

— Să trăieşti, nea Babane, ce credeai? C-ai luat chefalu’ ăl mare? zise râzând Olube şi se aşeză turceşte pe nisip.

Apoi întinse o mână şi începu să-i scuture bobiţele galbene de argilă uscată prinse ca mătreaţa în părul cărunt:

— Stai, bre’, aşa, că te-ai umplut de pământ când ai sărit şi-ai dat cu capu’…

Nea Baban se lăsă scuturat de degetele mari ale lui Olube, care, după ce-l termină de pigulit, îşi scutură palmele şi culese din nisip bidonul de bere. Desfiletă dopul şi luă un gât zdravăn. Plescăi nemulţumit şi-i întinse bidonul şi lui nea Baban:

— Ia, bre! Vrei? Încă nu s-a dezgheţat ca lumea, abia l-am scos de la congelator. E plin de ace de gheaţă.

Bătrânul făcu semn cu mâna că nu vrea, apoi îşi puse palma cozoroc, deasupra frunţii, şi privi în larg. Umbra dealului falezei le cobora din spate şi se oprea pe nisipul umed şi vânăt, mângâiat de valuri mici. Doar vârful lansetei mai prindea ceva din soarele pe cale să apună în spatele falezei.

— Olube, tată, io zic să-ţi montezi rapid lanseta, că e groasă! zise nea Baban cu privirea aţintită pe mare.

Olube repetă gestul lui nea Baban – punându-şi deasupra frunţii palma făcută cozoroc – şi privi în larg. Făcu deodată ochii mari, apoi se repezi, băgă mâna în sacoşa de rafie şi scoase o lansetă pe care o întinse în viteză. Scormoni într-o cutie de nes plină cu noroi şi scoase de acolo două râme-de-mare pe care le înfipse rapid în cârlige. Lăsă greutatea plumbului pe spate, deblocă mulineta şi aruncă cu forţă în larg. După ce plumbul sparse luciul apei şi nailonul se încreţi, Olube se lăsă pe vine şi începu să mulineze uşor, până ce firul se întinse perfect. Înfipse un reazem în nisip şi-şi propti lanseta în el. Rămase câteva clipe pe vine, privind atent vârful băţului, apoi se aşeză pe nisip, lângă nea Baban.

— Doamne ajută să-i mâne încoa’, zise Olube şi-şi făcu o cruce scurtă.

— Dacă-i încolţesc aici, în golfuleţ, îi luăm şi la japcă, fără momeală, zise nea Baban şi începu să-şi molfăie un nod de carne crescut în interiorul buzei de jos, apoi continuă: e familie de delfini! Ăştia când intră şi încolţesc bancu’ de chefali, îi zăpăcesc. De aia şi zic: îi luăm la japcă. După ce-i ameţesc delfinii, o să ni se agaţe singuri în cârlige. Stai să vezi, Olube. O să punem chefal şi la marinat, pentru la iarnă. Presimt!

Soarele ajunsese în spatele dealului, care-şi prelungea acum şi mai mult umbra, până la mica barieră de pietre de calcar – aflată la câţiva metri de mal – a căror adunătură forma un dig natural, de care valurile din larg se spărgeau. După ele, până la plajă, apa era limpede şi fără niciun val, ca în lac. Doar algele lungi, prinse printre pietrele din mica lagună, aminteau – prin sincronul onduleurilor lor reglat de curentul marin – că acel ochi de apă făcea parte dintr-o mare agitată. Nailonul firelor celor două lansete înţepa şi se pierdea în adâncul apei verzui abia după bariera pietrelor de calcar.

— Vine şi ploaia odată cu delfinii, zise nea Baban arătând din cap albastrul întunecat de pe mare.

— Mai are, mai are… zise Olube în timp ce-şi frecţiona obrazul neras de un umăr, apoi continuă cu ochii pe mare şi fără să-şi întoarcă privirea înspre nea Baban: auzi bre… ştiu că lu’ matale nu-ţi prea place să vorbeşti despre asta. Da’ acum, că s-a întâmplat ce s-a întâmplat acu’ câteva zile, nu-mi zici şi mie?

— Ce să-ţi zic, Olube? Ce mă tot întrebi de ani de zile? Păi, nu ţi-am mai zis?

— Tot nu mi-ai zis, bre.

— Păi, pentru că nu-i nimic de zis, Olube. Am jurat să nu zic la nimeni vreodată.

— Hai, bre… că săracu-i mort acuma. Ce mai contează? Apropo… cine l-a îngropat?

— Primăria.

— Şi matale… nimic?

— Nimic, Olube. Absolut nimic. Nu mă mai întreba. N-am mai vrut să-l văd de atunci. L-am dat afară şi nu l-am mai văzut.

— Da’ nu-ţi pare rău? Era băiatu’ lu’ matale pân’ la urmă…

— Bine c-au luat ăştia plasele acum, pă seară, că altfel beleam cariciu’ de chefal şi se opreau delfinii în plase, spuse nea Baban şi trase un scuipat lipicios pe nisip. Ăştia cu plasele lor… numa’ nenorociţi! continuă el şi-şi îndreptă spatele până îi pârâiră vertebrele.

Apoi îşi scoase o ţigară din pachetul prins la elasticul slipului. Şi-l dezlipi, iar pielea îi păstră forma rectangulară. După ce-şi aprinse ţigara, aruncă bricheta în gropan şi începu să amestece uşor, cu două degete, prin nisipul umed din cutia de nes de lângă el. Scoase încet o râmă-de-mare, pe care şi-o răsuci în jurul unui deget. După ce încolăci râma pe degetul mic, îi făcu un nod şi spuse ca pentru el:

— Pe mă-sa, în schimb… ar fi trebuit io s-o dau afară înaintea lui.

— Hai, bre… nu mai vorbi morţii de rău… că doar văd că-i porţi doliu.

— Barba asta?… începu nea Baban să râdă prinzându-şi barba căruntă cu o mână, barba asta am lăsat-o şi io aşa… de ochii lumii.

— Hai, bre… matale ai băut ceva înainte? Că nu văd niciun bidon prin jur. Ce te-a apucat? Păi când au căutat-o cu scafandrii pe sub dig plângeai de ţi-au făcut ăia de la SMURD injecţii.

— De fericire, Olube, tată! De fericire! zise nea Baban şi începu să râdă şi mai tare.

Olube îşi împreunase genunchii cu mâinile şi-l privea năuc pe nea Baban, care se îneca de râs, cu capul lăsat pe spate. Din când în când se oprea şi lingea râma-de-mare încolăcită pe degetul său, apoi izbucnea iarăşi în râs, până când se înecă într-o tuse tabagică. După ce-şi veni în fire, nea Baban începu:

— Dacă ai şti tu, Olube! Dacă ar şti lumea cu cine am trăit io în casă…

— Da’ ce ţi-a făcut, nea Babane? zise Olube.

— În afară că s-a frecat cu toţi bărbaţii din cartier… mai nimic, zise nea Baban şi privi spre vârful lansetei, unde se aşezase o albină. S-a frecat cu toţi, Olube, tată, unu’ n-a rămas.

— Hai, bre, nea Babane, dă-o-n smahonz de treabă! Adică… să mă ierţi matale, arăta bine, săraca Turcoaica, şi acum la bătrâneţe. Da’ părea femeie serioasă, nu cum zici mata’…

— Olube, băiatul meu, hai să-ţi zică Babanu’ o poveste. Şi dacă nu-i adevărată, să nu mai avem parte de chefal nici pă lumea ailaltă.

— Ia zi, bre.

— Câţi ani ai tu, Olube? Două’ş’cinci? Două’ş’şapte?

— Două’ş’cinci, bre.

— Două’ş’cinci. Prea bine. Hai să te întreb altceva acum: de câţi ani n-ai mai auzit tu voci de copii prin cartier pe la noi? Hai zi! Ce te uiţi aşa la mine? Te-ai prins, nu? De când erai mic! Şi ştii de ce? Pentru că alţii nu s-au mai născut după voi, decât dacă veneau familii de altundeva. A avut grijă Ania a mea de asta. Şi ştii cum? Le-a luat bărbăţia la toţi bărbaţii din cartier.

— Ce zici tu acolo, nea Babane? Că nu-i adevărat: păi, e ăla micu’ a lu’ vameşu’, mai sunt ăia de la blocul nou, e Marinuş, e Belgin…

— Da, bă, târtane. Sunt ăştia nou-veniţi. Între timp. Adică după ce s-a născut Cristian. Ascultă tu la mine! În blocurile dimprejuru’ la cazemată, astea mai vechi, ale noastre, meze-urile, e plin de puţe blege. Restu’ s-au construit după. Nu mă interesează restu’, zise nea Baban din ce în ce mai nervos.

Olube făcuse ochii mari, cocoşat, cu braţele strânse în jurul genunchilor şi cu faţa lipită de coapsele pline de păr creţ. Soarele abia apusese şi în larg se vedeau fulgere subţiri. După ce-şi linse din nou râma făcută inel pe deget, nea Baban continuă:

— Păi… câţi ani avea Cristian?

— De-o seamă cu mine. Ba nu! Io eram cu un an mai mare decât el.

— Exact ce-ţi ziceam. După ce l-a născut, altu’ n-a mai fost. Niciun copil prin blocurile de lângă cazemată. Ai noroc că eşti mai mare, Olube, că altfel nu mai erai deloc. Acu’ două’ş’cinci de ani eram şi io în vână, ca tine: numa’ fibră. Plesneam sezonistele de nu ştiau ce-i aia. Chiar şi străine: blonde, suedeze, toate naţiile. Tot ce trebuia să fac era să cobor aici pe plajă. Îmi puneam frumos lansetele pe mal şi io mă dădeam înspre peretele ăsta de argilă din spate, să simt răcoare în spinare. Atunci era lume puţină, nu ca acum. Puteai să fuţi ziua la prânz, aici pe plajă, şi nu te vedea nimeni, că erau cearşafurile departe unul de altul. Da’ te ustura soarele! Mă coceam şi frigeam ca scoicile pe plajă. Niciun pic de umbră, Olube, tată! Aşa că am coborât într-o zi cu cazmaua şi am început să sap la gropan.

— Deci matale ai săpat gropanul? Că ăştia din cartier zice tot felul de poveşti.

— Io l-am săpat, Olube. Şi după ce l-am săpat, am înfipt cazmaua în nisip, am pus râme-de-mare în ace şi am aruncat în larg. Apoi m-am băgat la umbră în gropan. Şi cum stăteam aşa pe spate picior peste picior şi zgârmam cu unghia de la picior în pământ, deodată îmi sare lanseta din reazem. Sar şi io din gropan ca nebunu’ după ea, intru în mare şi mă arunc în apă. Înot pe la fund, trec pe lângă lansetă şi urmez firu’. Înot ce înot şi dau de ac: înfipt într-un picior de femeie. Ies la suprafaţă, o văd, îi zic să stea liniştită că s-a agăţat în ace, apoi mă bag din nou la fund şi-i scot acu’ din pulpă. Îi curge puţin sânge, ies din nou la suprafaţă cu acu’ în mână şi i-l arăt: te-ai prins în ace, duduie. Ea plângea şi bătea apa cu picioarele. Ştia să înoate. Io cu acu’ în mână, ca să nu se mai agaţe, îi fac semn să înotăm înspre mal. Ea, după mine. Ieşim la mal şi o duc direct în gropan. Aveam un prosop întins acolo pe jos. Ne aşezăm înăuntru. Că de unde eşti, ea, că-i dintr-un sat de pe Dunăre, că ta-su-i pescar de apă dulce, că mă-sa-i lipoveancă, c-a venit şi ea la mare, abia înţelegeam. Vorbea stricat rău. Combina cuvinte. Turcă cu rusă, româneşte, machedoneşte şi o limbă pe care o ştia numai ea. Tot timpu’ făcea aşa. Mai ales când avea draci. Nu-nţelegeam nimic şi gata. Din vorbă-n vorbă, mă uit la ţâţe, apoi ea tace, se linge pe buze şi zbang: mi se repede-n caras. Deodată! M-a-ncălecat aici în gropan, de ziceai că nu mai văzuse carbaxin. Şi cred că nu mai văzuse! Olube, tată, a tremurat toată faleza în ziua aia! Săreau lăcustele din iarbă. Abia am reuşit s-o potolesc şi s-o scot din gropan, că nu se mai putea respira: se ridicase un nor de praf de l-au văzut şi pescarii de pe dig. Fumega gropanu’ ca ţeava de eşapament. Parcă i-am dat şi una la ureche. Aşa ţin minte. Ca s-o potolesc niţel. Am aruncat-o de pe mine şi am tras-o afară pe plajă cu forţa. Io murdar, ea murdară şi plină de pământ, am urcat sus pe faleză – aşa dezbrăcaţi şi îngălbeniţi de argilă – şi am dus-o la mine-n apartament. Noroc că era amiază, vara, şi toată lumea dormea. Nu ne-a văzut nimeni. Olube, până seara târziu ne-am îmbârligat ca şerpii, de-am murdărit cearşafurile şi-am rupt arcurile la saltea. Curgeau zoaiele de noroi de pe noi şi se făcuse patu’ ca troaca de porci. Când ne-am oprit, târziu în noapte, băltea în pat o apă tulbure, călduţă, şi se aburiseră geamurile. E! Şi-aşa am ţinut-o anu’ ăla. Primu’ an. De slăbisem douăj’ de kile şi-am ajuns să arunc jos pe covor o plapumă, şi acolo să dormim, că nu mai aveam bani să schimb saltelele. O dată am dezlipit cearşafu’ cu tot cu pânza de pe saltea. Ca leucoplastu’. Şi tot aşa până când mi-am dat io seama de şmecherie: cum plecam de acasă, ba la muncă, ba la pescuit, când eram singur adică… nici gând să mi se mai întărească măciuca. Mă uitam după fete goale pe plajă… şi nimic. Am încercat s-o iau la mână: tot nimic. E! Cum urcam dealu’ şi deschideam uşa, trosc: cardanu’ se făcea beton armat. Numa’ pe lângă Ania prindea viaţă. Cum mă-ndepărtam de ea, cum atârna fleaşcă. M-a prins! M-a prins, Olube. Şi n-am putut s-o mai las. Eram bărbat numai pe lângă ea. Şi ea ştia! A ştiut din prima! Acum îs bătrân, nu mai îmi arde mie… da’ în ultimii două’ş’cinci de ani n-am putut să călăresc altă femeie nici să mă baţi cu biciu’. N-am avut cum. Nici la ea în sat când am fost. Şi era acolo plin. Ţi-am mai povestit io. Şi alea umblau dezbrăcate pe lângă baltă. Hai că-i mână încoa, vin spre mal! Vezi spinările de delfin?