© 1998, 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4210-6

ISBN PDF: 978-973-46-4211-3

ISBN print: 978-973-46-1455-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : Matthias Grünewald (circa 1470-1528), Ispitirea Sfântului Anton (circa 1515, detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CRISTIAN TUDOR POPESCU (n. 1956, Bucureşti), absolvent al Facultăţii de Automatizări şi Calculatoare din Bucureşti, este scriitor şi gazetar, unul dintre cei mai prestigioşi din România de după 1989. Este senior editor al cotidianului Gândul, filmolog, doctor în cinematografie al Universităţii Naţionale de Artă Teatrală şi Cinematografică „I.L. Caragiale”, unde susţine un curs de Tehnici de manipulare şi propagandă în cinematografie şi televiziune. Este gazda emisiunii „CineTePrinde”, difuzată de Pro Cinema. A debutat ca prozator SF. Cărţi publicate: Planetarium (Albatros, 1987, Premiul Congresului European de SF, Montpellier); Vremea mânzului sec (ediţia I, Cartea Românească, 1991; ediţia a II-a, Polirom, 1998); Imperiul oglinzilor strâmbe (Societatea „Adevărul“, 1993, antologie SF); Copiii fiarei (ediţia I, Du Style, 1997; ediţia a II-a, Polirom, 1998); Timp mort (Polirom, 1998); Omohom (Polirom, 2000); România-abţibild (Polirom, 2000); Un cadavru umplut cu ziare (Polirom, 2001); Nobelul românesc (Polirom, 2002); Sportul minţii (Humanitas, 2004); Libertatea urii (Polirom, 2004); Trigrama Shakespeare. Ficţiuni speculative (Corint, 2005); Luxul morţii (Polirom, 2007); Cuvinte rare (Polirom, 2009); Filmul surd în România mută. Politică şi propagandă în filmul românesc de ficţiune (1912-1989) (Polirom, 2011).

La bordel

O stradă a bordelurilor în Istanbul e o stradă în pantă; în stânga şi în dreapta, săli sau camere – după punga proprietarului – cu trei pereţi. Bărbaţii stau adunaţi ciotcă şi se holbează râzând timid la dioramele vivante dinăuntru. Sunt bogat reprezentate toate varietăţile de femelă homo erectus: albe, galbene, şocolatii, roşcate, cilindrice, bitronconice, ovalare, sferice. Unele par coborâte din Playboy, altele din vise rele. Echipamentul variază, fustă, ciorapi negri, pantofi cu toc supraînălţat, chiloţi şi sutien sau numai chiloţi. Pantofii, cel puţin, sunt din dotare, fetele se echipează şi se dezechipează ca nişte sportivi la vestiar.

Serile de început de toamnă în Istanbul sunt destul de răcoroase, drept urmare, în mijlocul sălii se află de multe ori un godin. Postura de bază a exponatelor este aceea de aşteptare, pe un scaun sau pe o scară în spirală care duce la camerele cu lumină roşie de la catul întâi, picior peste picior, fumând sau stând pur şi simplu şi privind îmbulzeala masculilor. Rar mi-a fost dat să văd priviri atât de lipsite de obiect; poate doar yoghinii de performanţă să poată realiza asemenea inexpresivitate. Din când în când, câte una se ridică şi îşi face numărul de atragere a clientului, mişcându-se, pipăindu-se, scoţând limba şi mimând extazul, la îndemână, nu în al nouălea cer, ci doar la primul etaj. Simultan, strigaciul de la intrare îşi înteţeşte îmbierile, trăgând de mânecă pe cei mai avansaţi. De intrat nu se prea intră – în ciuda opulenţei mărfurilor occidentale, turcii sunt oameni săraci. Le vine greu să se despartă de cele 20.000 de lire, cât costă intrarea, sau nici nu le au. O soluţie economicoasă este masturbarea, care se practică mai mult sau mai puţin discret, în înghesuială. Sau acţionează principiul delegării competenţelor: patru puşti pun mână de la mână şi fac suma pentru unul singur dintre ei, pe care îl bat pe umăr şi îl împing înăuntru. Acesta, deşi are trac vădit, le face semne să fie liniştiţi, rezolvă el, în vreme ce aleasa inimii, blonda masivă, se îndreaptă icnind de şale şi se duce să-şi primească jetonul păşind ca un miner ieşit din şut.

Plaja de vârste a fetelor e largă: de la 14-15 ani până la cărunteţe. În fundul străzii, pe dreapta, există chiar o formaţie omogenă de bunicuţe în chiloţi grupate în jurul godinului. Cu toate că atmosfera aduce mai degrabă a sală de procedee calde într-o unitate balneară, au destui clienţi. Pe strada aceasta, altfel foarte populară, încăierările sunt excluse, două maşini ale poliţiei barând intrările.

Am întâlnit o fată de 16 ani din Titu care fugise de-acasă de o lună. Tatăl ei, acar de meserie, făcuse un C.A.R. de 10.000 de lei şi venise să o caute. Am întâlnit şi un puşti, fără niciun fel de acte, ajuns aici ascuns într-un TIR. Ameninţa că se omoară dacă va fi trimis înapoi în ţară.

Copiii morţii

„Vreţi să vedeţi copiii?” „Da”, răspund fără ezitare. Sunt un ziarist tânăr, curajos, curios. Peste câteva minute, praful se va alege din toate aceste calităţi ale mele.

Intrăm în salon. O lumină anormală, parcă albăstruie. De fapt, lumina nu are nimic, impresia o creează feţele copiilor. Alb-albastre. Bătrânicioase. Fiinţe ciudate se agaţă de gratiile paturilor şi te privesc cu ochi imenşi, lemurieni pe feţele spectrale. Picioarele, numai piele şi os, îţi aduc aminte de documentarele despre Auschwitz. Unii plâng, ţipă. Alţii zac întinşi pe o parte, respirând rapid, apatici. Sub chiloţii bufanţi, erupţii herpetice înfiorătoare, iradiind de la anus şi sex. Cel mai bătrân are 3 ani şi ceva. Niciunul nu articulează cuvinte.

Un operator suedez fixează camera pe Angelica (nu pot cupla numele cu fiinţa umană, e ca atunci când se pronunţă numele omenesc al unei maimuţe sau pisici), fiica unui beţiv seronegativ şi a unei prostituate seropozitive, care continuă să se culce cu străini dispuşi să-i adopte fata. „Ea”, spune doctorul, „a apucat să înveţe câteva cuvinte, apoi sistemul nervos i-a fost atacat”. Maricica are o soră deja moartă şi un frate în stare gravă, la leagănul Cernavodă. Costel a fost infectat, atât el, cât şi mama, printr-o transfuzie în timpul naşterii. „Vedeţi, nu au simţ spaţial, uitaţi-vă cum bâjbâie după jucărie, hai, râzi, mamă, râzi.” Costel nu râde, priveşte înţelept în gol.

Un pui de ţigan sau mulatru, de o slăbiciune ireală, zace întins pe spate şi mă priveşte, cu înţelegere parcă, pentru crisparea care mi se citeşte pe figură. Prind cu coada ochiului o altă privire. E tot a unui Costel, are capul frânt pe un umăr şi ochii intens albaştri, dar complet albaştri, tulburi, amorfi, nu se mai deosebeşte pupila. „Toxoplasmoză”, spune d-na doctor. „Retinopatie.” Alt salon, cel al tuberculoşilor prin SIDA. Şi încă unul: aici sunt copii care arată aproape normal, dar pe dinăuntru sunt terci: pneumonii, ictere, maladii ale sângelui. „Domnule dragă, noi îi îngrijim cât putem – îmi spune o soră în timp ce mă spăl cu alcool (nu pentru HIV, ci pentru alţi viruşi) – măcar de s-ar găsi un vaccin, ceva, că unii-s tare frumoşi.”

Multă vreme după ce ies în zgomotul străzii, nu sunt în stare să privesc chipurile mulţimii.

Dihania din spate

Aţi văzut cât de maturi par toţi acei drăguţi copii şi tineri americani cum vine vorba de ideea de competiţie? „Grăsimea mă face caraghios şi mă va ajuta în carieră.” „Competiţia eliberează tot ce-i mai rău în mine.” „Stagiul acesta îi va folosi mult în carieră.” „Veţi învăţa să câştigaţi” etc. Trucul, uneori murdar, lovitura sub centură sunt încă de la această vârstă acreditate printre regulile jocului. „Imorală e doar înfrângerea.” Este deviza gravată adânc în nucleul delicat al acestui univers în expansiune. Toate acestea nu fac decât să reconfirme imaginea strălucitoare, guvernată de principiul neiertătoarei „Struggle for life”, reprezentarea comună despre America pe care o avem noi, românii, cei care, într-o majoritate covârşitoare, n-am traversat niciodată oceanul. De aici şi teama noastră faţă de asprimea înmănuşată în plastic a modului de viaţă american. Şi, prin extensie imediată, a celui occidental.

Dacă zăboveşti însă mai mult cu gândul, constaţi că lucrurile stau oarecum pe dos. La fel ca în filmele comicilor vestiţi ai ecranului, în care eroii, cu palma streaşină la ochi, scrutează neliniştiţi peisajul în timp ce dihania stă în spatele lor şi îi priveşte gânditoare. Instinctul posesiunii, al luptei, al acaparării este înscris – cel puţin în actualul stadiu biologic al speciei umane – în gene. Comunismul nu a reuşit nici pe departe – prin desfiinţarea proprietăţii private – să-l anuleze. A reuşit în schimb altceva. Să-l pervertească până la forme monstruoase. Exemplul cel mai sugestiv mi se pare cel al unui puber care, legat fiind de către părinţi în timpul nopţii pentru a se preveni exercitarea viciului, a reuşit să se masturbeze ingenios, folosind sfoara până la a-şi provoca o cangrenă. Lipsit de terenul de manifestare pe care-l reprezintă concurenţa, piaţa liberă, arivistul, sub comunism, invadează funcţiile de stat care-i pot aduce beneficiile cele mai mari. Ceea ce câştigă este destinat în totalitate consumului, nevoilor personale: maşină, casă, obiecte de lux, excursii în străinătate, întrucât respectivul nu are cum să investească într-o afacere banii sau influenţa câştigate.

Când moare, un magnat occidental lasă în urmă un imperiu industrial – al săpunului, al băuturilor răcoritoare, al calculatoarelor personale ş.c.l.; nu mai are importanţă faptul că a folosit metode uneori de-a dreptul gangstereşti pentru a-l edifica. Dispariţia unui potentat roşu lasă în urmă o vilă, două, sute de cartuşe de Kent, frigidere pline cu carne, saltele ticsite de bani, automobile vest, scule electronice etc. Nicio valoare nou-creată.

Prefer să am de-a face cu nu ştiu câţi gangsteri, mafioţi, J.R. Ewingi, decât cu aceşti cârcăiaci sterpi şi alunecoşi, rămaşi în nămolul de pe fundul secatei mlaştini comuniste. Până şi fizic îi poţi recunoaşte, după portretul-robot alcătuit de Berdiaev: pătrăţoşi, brânzoşi, cu ochii spălăciţi şi înguste frunţi seboreice…

17 sutimi de copil-viu

În 1990, s-au născut vii în România 13,6 copii la mia de locuitori. În 1989, indicele fusese 16. Pentru prima dată din 1983, natalitatea înregistrează scăderi în toate judeţele ţării. În 1990, populaţia feminină din grupa 20-24 de ani a înregistrat o creştere de 69.000, urmare a intrării în această grupă a generaţiilor mai numeroase născute după 1966. Cu toate acestea, numărul născuţilor vii de către femeile aparţinând acestei categorii a scăzut, faţă de 1989, cu 11.356.

Şi ce-i cu asta? Păi, numai atât: consecinţa extrapolată a cifrelor de fertilitate pe grupe de vârstă înregistrate anul trecut este că, în acest ritm, o femeie ar naşte, în tot cursul vieţii, numai 1,83 copii-vii, între care 0,89 fete. Pentru a asigura înlocuirea simplă a generaţiilor, fiecare cuplu trebuie să dea naştere la 2 (doi) copii. De asemenea, cel puţin un nou-născut trebuie să fie fată. Lipsesc deci, pentru îndeplinirea acestor condiţii, 17 sutimi de copil-viu şi 11 de fată.

Nu se mai face oare dragoste în România? Ba da, se face, în paturi, în parcuri, în trenuri, cu voluptate, cu disperare, cu nesaţ, cu furie. Asta ţine loc de tot ce ai vrea şi n-ai; alungă, pentru câteva minute, tot ce urăşti şi te năpădeşte. Sămânţa însă este omorâtă, fie de la bun început, fie după ce s-a închegat, într-o miniatură sângerândă de om. Odinioară, româncele însărcinate mureau cu copil cu tot, sondate, injectate, scobite de mâini murdare, anchetate pe patul de moarte. Acum nu mai mor decât copiii, raşchetaţi ca un cocoloş uscat într-o cratiţă, cu genunchii la gura abia mijită şi ochii închişi strâns de teamă. Sau sunt păstraţi ca să îmbunătăţească apoi fluxul valutar către România.

Refuzul procreării este ultima armă a individului strivit de angrenajul statal, îngrozit, scârbit, obosit de viaţa pe care e nevoit s-o trăiască. Fără copii, o ţară se transformă într-un imens azil de bătrâni. Apoi, într-un pustiu cu schelete; şi totul mult mai ieftin, eficient şi curat decât într-un bombardament atomic.

Priviţi-i în ochi

Filmul nu-l mai ţin minte, dar o secvenţă din „Completare”, cum rula pe atunci, n-am s-o uit, probabil, niciodată. Nişte copii, să fi avut 8-10 ani, îmbrăcaţi în halate cenuşiu-albăstrii, cu ciocane de lipit în mâini, încruntându-se la nişte circuite imprimate, şi, din off, o voce de tovarăşă: „Copiii României nu-şi pierd vremea cu jocuri fără rost. Ei învaţă de mici ce înseamnă munca şi răspunderea, grija pentru cantitatea şi calitatea muncii…”. Şi acum mă cutremur când mă gândesc la chipurile înstrăinate, proptite în faţa obiectivului, ale acelor bieţi copii cărora li se fura copilăria, în drumul spre altarul dement al muncii în zadar, cu pivotul ei, industria constructoare de maşini…

Asta au fost copiii înainte de ’89, o masă amorfă de trupuri mititele, cărate de colo-colo ca să închipuie tablouri vivante şi să cânte până la deshidratare şi leşin prinosul de dragoste tovarăşului şi tovarăşei, care, în neţărmurita lor bunătate, pupau câţiva dintre ei, dezinfectaţi şi ţinuţi în prealabil în carantină.

Momentul ’89 a marcat un soi de prosternare mai mult sau mai puţin buimacă a adulţilor în faţa simbolului reprezentat de Gavroşul României sprijinind steagul cu gaură. Cum era şi firesc, foarte repede exaltarea a basculat în invective: vezi-ţi, dom’le, de treabă, nişte derbedei, nişte bagabonţi…

Ce-ar trebui să dăruim copiilor acum, de 1 iunie al unui an sărac şi neliniştit? Cred că nimic altceva decât ce ne-a rămas: adevărul. Să nu ne credem, pentru o zi măcar, mai deştepţi decât ei şi să le spunem privindu-i în ochi: eşti o fiinţă omenească. A fost să te naşti într-o lume bolnavă, într-o ţară chinuită, într-un timp al mizeriei şi al minciunii, în care, dacă apucă să vină pe lume, copii ca tine sunt împuşcaţi cu sânge rece, copii ca tine suferă de foame veşnică şi dorm prin canale, copii ca tine aşteaptă să le aducă vântul de răsărit cancerul în sânge, dacă sângele nu le-a fost otrăvit chiar de mamele lor. Nimic nu e gratis, nimic nu e uşor, iar căile care duc spre adevăr şi frumuseţe nu sunt, de cele mai multe ori, nici adevărate şi nici frumoase.

Şi acum, după ce ştii toate astea, du-te, copile, şi joacă-te, cu tot sufletul şi limpezimea copilăriei tale, printre florile câmpului sau printre tomberoanele din spatele blocului. Şi Domnul să te aibă în pază!

Crima ca pasiune

Din vreme în vreme, cinematograful american simte nevoia să pună cap la cap toate clişeele adunate de-a lungul unor ani, să tragă o bidinea de glamour pe deasupra şi să livreze, promovând-o cu tenacitate, pelicula-album astfel obţinută. Succesul este garantat, în ciuda surâsului înţelegător cu care un bătrân şobolan de Cinematecă va recunoaşte în Basic Instinct motivul tocit până la urzeală al poliţistului cu ochii oţelii şi al criminalei fascinante, făcut mai exotic prin triunghiularizarea cu o lesbiană şi însoţit de accesoriile reglementare: dalta de spart gheaţa (scula dragă ucigaşilor lui J.H. Chase sau Raymond Chandler), prietenul jovial care moare, fata onestă şi iubitoare, nebăgată în seamă de prinţul poliţist, cheile găsite de el – după ce a fusilat-o cu un „Magnum” bun pentru zimbri – în buzunarul din care credea că ea va scoate o armă. Şi câte şi mai câte. Aproape fiecare secvenţă, fiecare zâmbet sau gest pot fi anticipate până la detaliu.

Şi ce dacă? Originalitatea este o însuşire estetică pretinsă abia de pe la Renaştere încoace.

Oarecari remuşcări artisticeşti îl mai încearcă pe regizorul Paul Verhoeven, drept care se opinteşte s-o cotească prin textualisme („Cartea s-a terminat, Nick…”) sau distanţare ironică postmodernă – vigurosul poliţist ridiculizează atacurile psihanalizei, scena arborând, ceţoase, în plan doi, portretele lui Freud, Adler, Jung et comp. Tocmai această din urmă secvenţă este cea care amorsează o sugestie interesantă, chiar dacă în plan mai degrabă sociologic decât estetic.

„Terminaţi cu prostiile”, le spune Nick simandicoşilor psihanalişti, „sunt un om normal”. Un om care a omorât nişte turişti în circumstanţe tulburi, care tocmai a împuşcat-o pe femeia devotată lui şi care se pune pe „fuck” la nemurire cu ucigaşa singurului său prieten este un om normal?

Este, afirmă pelicula lui Verhoeven, prin simpla ei existenţă şi succesul de public, nicidecum prin valoare. În lumea în care avem plăcerea să trăim, crima poate fi un viciu, alăturat sexului, ţigării, alcoolului, drogului. Un fumător pasionat este considerat bolnav psihic sau infractor? Nici una, nici alta. Şi dacă se decide să înlocuiască ţigările cu trupuri omeneşti, este obligatoriu să schimbăm răspunsul?

Nick şi Chaterine pot fi consideraţi normali pentru că trăiesc într-o lume total şi profund anormală, la care se raportează. O lume care nu are alte scopuri – nici nu se mai oboseşte să le voaleze – decât satisfacerea pe orice cale a obsesiilor individului. O lume în care a face dragoste înseamnă doi inşi de sexe incerte masturbându-se la un loc. Copiii acestei lumi sterpe („Urăsc copiii!”, geme, în sfârşit sinceră, Catherine) se vor naşte cu ochi albi şi reci şi un rictus surâzător, de cruzime şi nepăsare, în colţul gurii. Prima lor grijă va fi să-şi lichideze părinţii, ca să vadă dacă pot scăpa nepedepsiţi. Nu pot să închei decât cu ameţitoarea observaţie a lui Erich Fromm: „Dacă milioane de oameni sunt bolnavi psihic, asta nu înseamnă că sunt mai puţin bolnavi”.

McDonald cu pruncul

Chipul fiului meu cel mic e la câţiva centimetri de chipul meu. Mă priveşte cu ochii lui de cristal organic, pe sub sprâncenele strânse a râs. Tatiu, spune, tatiu. Cap de înger retuşat. Cap de caolin pictat cu cerneală chinezească – dai cu el de pământ şi se face ţăndări. Îi pun palma în piept şi îl împing uşor. Mestec cu sârg hamburgerul, chifteaua cu zgârcituri strivită pe chiflă. Râde şi se apropie din nou. Îl împing. Tatiu. Când vrea să mai facă o dată pasul spre mine, îl plesnesc cu dosul palmei peste gură. Încremeneşte. Îşi pipăie buzele îndurerate. Mă priveşte aiurit, parcă trezit din somn, minute în şir, în tăcerea străbătută doar de şuierul vântului care cutreieră deşertul.

Într-un târziu, schiţează un început de pas. Mestec. Îl lovesc peste faţă, o dată şi încă o dată. Se clatină ameţit. Îşi ia capul în mâini. Îi tremură buzele. Ochii îi joacă în lacrimi. Simt că stă să mi se năpustească în braţe. Îl pălmuiesc iarăşi, în serie. Izbucneşte în hohote, convulsiv, se trânteşte la pământ şi plânge cu toată fiinţa sub loviturile brutei mari şi colţuroase din faţa lui. Lasă-mă în pace, spune mut, nu ţi-am făcut nimic, nu vreau nimic, nu fac decât să trăiesc, te deranjează câinele meu de cauciuc, cisterna din plastic, păpuşa Cibi? Înghit şi urlu, ridică-te, ridică-te-n paştele mamei, în paştele tatălui tău.

În sfârşit, în ochi îi apare o sclipire tulbure, sprâncenele se adună şi coboară, maxilarele se strâng. Scoate printre buze un mârâit subţire, hazos, dar privirea, slavă ţie, Dumnezeule, mare mila ta, se limpezeşte, se face fixă şi crudă, ca a fiarei în salt. Mă aşez în genunchi. Vine şi mă loveşte cu pumnul în nas, cu picioarele în burtă, încearcă să-mi scoată ochii cu degetele. Dă până oboseşte. A izbutit să-mi crape uşor buza de jos, un firişor de sânge se lasă printre ţepii negri şi albi ai bărbii. Îi dau să muşte din hamburger. Hăpăie, înghite pe nemestecate, îi place. Îşi trage sufletul şi se uită lung la mine, cu ochii larg deschişi. Mă mai loveşte o dată peste tâmplă, cu braţul rotit ţeapăn din umăr, fără putere. Tatiu. Adoarme fulgerător, ca într-un leşin. Are părul umed, de culoarea deşertului.