© 2019 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978‑973‑46‑7972‑0

ISBN PDF: 978-973-46-7396-4

ISBN print: 978-973-46-7397-1

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: GoranH/pixabay.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LAVINIA BRANIŞTE s-a născut la Brăila, în 1983, și a studiat literatură și limbi străine la Cluj și București. A scris poezie, proză și literatură pentru copii. La Polirom i-au apărut volumul de proză scurtă Escapada (2014) și romanul Interior zero (2016), care a primit premiul „Nepotu’ lui Thoreau” pentru cea mai bună carte de proză a anului 2016 și a fost tradus în germană și polonă.

Partea întâi

Paul ajunge la întâlnire cu un sfert de oră mai târziu şi, înainte de a o săruta, când încă nu s-a apropiat suficient, îşi cere iertare. Ştie că o enervează mult să aştepte. Are mâinile julite, are urme de sânge şi le arată pentru ca ea să înţeleagă.

Sunt în faţa cantinei Art Café de lângă Biserica Sfântul Gheorghe Nou, pe trotuarul îngust, iar tramvaiul trece foarte aproape, masiv şi zgomotos, şi asfaltul de sub ei tremură. Ea aude doar pe jumătate explicaţia lui însufleţită cum a reuşit să se salveze din lift. A rămas blocat între etaje şi a fost nevoit să folosească briceagul elveţian, pe care-l are mereu la el, pentru a deschide uşa liftului din exterior ca să poată sări din lift pe pardoseala de la etajul patru. E foarte cald, şi afară şi oriunde înăuntru, el s-a chinuit mult să ajungă cu o lamă a briceagului la mânerul de fier, pentru a-l trage în sus, şi s-a panicat preţ de câteva secunde, i-a fulgerat prin minte gândul că nu poate ieşi. S-a uitat de jur împrejur să vadă cum o să pice, dacă rămâne fără aer. Dacă s-ar lovi de ceva.

I se adună broboane de sudoare în sprâncene şi se şterge cu dosul palmei, lăsându-şi pe frunte o dâră fină de sânge. Acest bărbat, într-o situaţie de supravieţuire în centrul Bucureştiului, se gândeşte Sonia. Îi vine să-l strângă la piept şi să-l pupe pe cap, dar se abţine.

Iată că şi-a folosit, în sfârşit, briceagul.

În interiorul cantinei, un televizor cu ecran plat face zgomot dintre nişte icoane. Îşi iau tăvile roşii de plastic şi se pun la rând. Ea îşi comandă sarmale, el o ciorbă şi un peşte.

— Chiflă vreţi? întreabă femeia.

— Daţi-mi, răspunde Paul.

Se duc într-un colţ, lângă un arbust de plastic, ţinând cu greu tăvile în echilibru.

Ea găseşte o bucăţică de celofan în sarmale. El nu găseşte nimic în mâncarea lui şi se simte straniu. Ştie că ea nu agreează locurile insalubre prin care umblă el în Bucureşti. Dar el şi-a făcut o religie din a nu pune piciorul în localuri „de fiţe“, iar asta în sine e o fiţă, desigur.

— Hai să ne mutăm împreună, zice el dintr-odată, deşi nu e un moment potrivit, după povestea cu liftul, dar s-a gândit prea mult înainte şi acum trebuie neapărat s-o scoată pe gură.

Ea se uită la crucea de pe chiflă, muşcată pe jumătate. Chifla e de fapt o prescură veche de la biserica de vizavi. Şi-a imaginat-o mai devreme pe femeia de la pangar târând o sacoşă mare de pânză, plină cu pâinici, peste şinele de tramvai.

E uimită şi copleşită, dar, dacă întârzie să răspundă, el va lua în tragic ezitarea ei şi o va interpreta dincolo de limitele interpretării. Pentru că el asta face. Din asta trăieşte. Predă la universitate cursuri despre interpretare.

— Unde să ne mutăm?

— La mine, zice el.

„La el“ e un apartament la ultimul etaj, într-un bloc cu bulină de pe Căderea Bastiliei. Pe geamul unuia dintre dormitoare se vede tot bulevardul Magheru, iar pe balconaşul de la bucătărie tot Lascăr Catargiu. Nu e al lui, ci al părinţilor fostei partenere, cu care a plecat la Londra în urmă cu şase ani. De la Londra s-a întors singur. Părinţii fetei au tot încercat să vândă, dar n-au găsit cumpărător, aşa c-au renunţat pentru moment şi l-au lăsat pe el să stea acolo, să se îngrijească de cheltuieli. Un cunoscut de încredere, un băiat liniştit. Nu i-au cerut chirie. Pe pereţi sunt hărţi de umezeală, în dormitorul mic picură din tavan când plouă, trebuie să pui găleata. Vecinii nu sunt de acord să contribuie la reparaţii pentru acoperişul blocului.

De câte ori vine la el, Sonia urcă pe scări cele şapte etaje. Vorbesc mult pe tema cutremurului, despre care el îi spune tot felul de lucruri: că nu e o realitate decât atunci când se întâmplă, că degeaba e sigur imobilul dacă te prinde pe stradă, că nu e mai periculos acest bloc decât orice altă clădire din Bucureşti. Cunosc tipurile de unde seismice şi au discuţii abstracte despre frică.

Dacă întârzie să răspundă, el va lua în tragic ezitarea.

— Ştii relaţia mea cu bulina roşie, spune ea.

El e dezamăgit. E foarte uşor de dezamăgit.

Şi atunci se gândeşte şi ea la garsoniera la curte în care locuieşte, înconjurată de blocuri înalte, în care are lumină între orele 11 şi 13, când bate soarele „în fântână“, la canionul Calea Victoriei unde o dată pe săptămână se ia curentul, la vecinul nea Gelu, care controlează factura comună la apă şi-i cere în fiecare lună bani pe doi metri cubi în plus pentru că ba sunt pierderi pe traseu, ba stropeşte grădina, ba foloseşte apă multă la o curăţenie pe care n-o face niciodată, se gândeşte la limacşii care-i ies pe la duş după ce plouă şi pe care aruncă sare, după cum a văzut pe YouTube, la peretele din hol care a devenit şi acela o hartă a umezelii şi la chiria pur şi simplu prea mare pentru văgăuna aia de şaişpe metri pătraţi, care a fost cel mai probabil o magazie. Îi trebuie o schimbare.

— Bine, spune ea.

De la Amzei până la Romană e uşor să-şi care lucrurile cu sacoşa, doar că vor face foarte multe drumuri.

*

Vlad Petre e un regizor de patruzeci şi cinci de ani, care de douăzeci îşi doreşte să debuteze în lungmetraj. A citit câteva articole de-ale Soniei, o proză pe care a publicat-o într-un volum colectiv şi-i urmăreşte blogul de pe site-ul postului de radio cu care colaborează. Sonia are o emisiune săptămânală în care poartă dialoguri cu tineri care ne inspiră. Pe blog scrie despre viitor.

Dincolo de asta, mai e şi munca pe care o tăinuieşte, despre care nu vorbeşte cu nimeni. Se angajează online să genereze texte pentru tot felul de companii. Acum, de exemplu, scrie etichete pentru mazăre congelată şi conserve de porumb: reţete şi sfaturi. Face review-uri pentru aceste produse pe diverse site-uri, sub zeci şi sute de identităţi fictive. Apoi, sub alte zeci şi sute de identităţi fictive scrie comentarii negative despre concurenţă.

Vlad a găsit-o uşor pe Facebook şi a abordat-o abrupt, spunându-i că i-ar plăcea să stea de vorbă şi să-i facă o propunere.

E vară toridă în oraşul Bucureşti, gândacii au urcat prin instalaţii până la etajul şapte. Valul de căldură care a cuprins Europa a fost numit „Lucifer“. Oare căldura sufocantă îţi dă senzaţia asta că-ţi umblă insecte pe piele? se gândeşte Sonia în fiecare seară înainte de culcare şi la acelaşi lucru se gândeşte şi acum, când intră în grădina „Verona“, unde are întâlnire cu Vlad Petre. El stă la o masă mică, fix la intrare, aşezat cu faţa spre poartă, o vede imediat şi-i face semn cu mâna ridicată foarte sus, de parcă între ei ar fi o mare de capete. Lasă telefonul jos şi se întinde să se prezinte.

— Tocmai te-am sunat, zice el.

Ea se uită la ceas. E fix.

— În caz că eşti aici şi nu mă vezi.

— Ţi-am studiat profilul, spune ea, te-aş fi găsit.

El are ochi verzi şi luminoşi, se uită insistent, pune întrebări, e sigur de reuşită înainte de a porni în orice expediţie. Un vânător.

Pe scurt, are o idee şi vrea să facă un film din asta. Vrea ca ea să scrie scenariul. Pentru că are umor şi pare genul riguros. Pentru că a văzut sclipirea. A citit-o, mai bine zis.

De unde m-o fi scos? se întreabă Sonia. De ce eu?

De ce nu scrie singur?

Vlad Petre porneşte din start, din păcate, cu o cotă foarte mică, dacă nu şi-a permis să caute pe altcineva.

Povestea pe care o doreşte e din anul 1974 şi e despre Zoia Ceauşescu şi mama ei, Elena. A auzit un zvon ofertant.

— Zoia lucra la Institutul de Matematică, începe Vlad, unde mai erau angajaţi o sută de cercetători. Era urmărită de Securitate non-stop pentru că umbla cu bărbaţi şi maică-sa nu suporta chestia asta. Într-o zi a dispărut şi n-au dat de ea tot weekendul şi când s-a întors luni le-a zis c-a fost la munte cu un tip. Maică-sa s-a enervat şi a poruncit să se închidă Institutul ca s-o pedepsească.

— Şi cei o sută de cercetători? întreabă Sonia îngrozită, care Sonia la revoluţie tocmai ieşise din burta mamei.

— Afară! zice el cu satisfacţie, căci intriga aceasta are un mare potenţial.

Lui Vlad Petre îi sclipesc ochii când spune o poveste, dar nu pentru că i-ar plăcea să spună poveşti, ci pentru că-i place să deţină poveşti. Descoperite la alţii. Unele chiar adevărate. Nu e capabil să inventeze, dar asta nu-l deranjează atâta vreme cât e suficient de intruziv cât să scoată cu cleştele de la oameni.

— Cum poate o mamă să se poarte aşa cu propria ei fiică? se întreabă cu voce tare Sonia.

— Poţi să scrii povestea asta? întreabă Vlad Petre şi se lasă pe spate în scaun.

O priveşte cu detaşare, o studiază.

— Trebuie să mă documentez, zice ea.

— Sigur.

— O să-mi ia mult timp.

— Îţi dau un avans.

În cele din urmă acceptă, pentru că el insistă şi pentru că are nevoie de bani. Plus că e curioasă să citească despre cele două femei, la care nu s-a gândit serios niciodată până acum. Soarta celor o sută de cercetători e absurdă, dar pe ea o interesează mai mult raportul de putere mamă-fiică.

— Sigur, poţi avea şi o abordare feminină/feministă, zice Vlad Petre, despre care Sonia va descoperi că pune uneori bară între cuvinte.

— Feminină sau feministă? întreabă ea.

— Spune-i cum vrei.

*

De unde să înceapă?

Fiindcă Vlad Petre i-a zis că le doreşte în film pe Zoia şi Elena, acea Elena, deci subiectul trebuie cercetat, trebuie adus în film un grad de adevăr care să-i permită lui Vlad să susţină că e despre acea Elena.

Sonia îşi dă seama că nu ştie nimic despre ce-a fost înainte să se nască ea, deşi tot timpul până acum avea senzaţia că ştie suficient. Cunoaşte foarte bine imaginile care se tot dau la televizor în fiecare decembrie, imediat după ziua ei, discursul, fuga, execuţia, televiziunea liberă, imaginile acelea care au fixat amintirile oamenilor. Uneori are impresia că sunt propriile ei amintiri, uneori poate jura că le-a văzut ea însăşi în direct când era mică, ştie şi pe ce fotoliu stătea, în braţe la mama. Când aude vorbindu-se despre „înainte“, îi vin în minte imaginile alea şi cam atât. Asta înseamnă „înainte“. Dar înainte de „înainte“ ce-o fi fost?

Îngerul care o însoţeşte pe ea prin viaţă e îngerul care te împinge de la spate. În momente pe care şi le imaginează esenţiale, îl aude pe înger cum o strigă din peştera în care acesta stă şi citeşte şi unde-şi face şi el rugăciunile, ca orice credincios.

Îngerul îi spune că poate, dar îi spune aşa, fără să ridice ochii din carte. Îi spune în timp ce dă pagina sau în timp ce reia o frază care i-a scăpat.

Pe înger şi l-a inventat când a plecat de acasă, la optsprezece ani.

Încearcă să nu-l deranjeze prea mult. Dar o ajută să ştie că e acolo.

Hai că poţi, spune îngerul.

Sonia nu e jurnalistă de investigaţie. Poate că toate astea ar trebui să înceapă cu „Introducere în jurnalismul de investigaţie“ sau ceva de genul ăsta, un manual, un tutorial, dar Vlad deja îi trimite linkuri cu filme care trebuie văzute, vreo două-trei chiar pe Vimeo cu parolă.

— Ai citit Save the Cat? îi spune el într-un sms, într-o noapte, după doişpe.

A doua zi o sună pe maică-sa, îi raportează că totul e în regulă, nu are noutăţi, şi apoi o întreabă din senin:

— Îţi aminteşti ceva din 1974?

— Ce să-mi amintesc?

— Ceva. Orice… Cum era atunci?

— De ce?

— Aşa. Sunt curioasă.

— Fix din ’74?

— Sau ’75, poftim. Cum era? În afară de cenuşiu.

— Hmm, zice mama. Îmi amintesc că-mi era poftă de măsline şi nu se găseau şi aşteptam să plece unchiul Tudor în delegaţie la Bucureşti să aducă măsline.

— Dar criza alimentară n-a fost în anii ’80?

— Păi şi în ’75 n-o fi fost? întreabă mama derutată.

— Eu ştiam de anii ’80.

— Da, poate că pofta de măsline a fost mai încolo…

— Eşti prea tânără, zice Sonia.

Maică-sa în ’74 avea nouă ani, ce amintiri ar putea avea de la nouă ani care să-i fie de folos?

Despre cum era ea la nouă ani, Sonia îşi aminteşte doar cum i-a dat învăţătoarea la palmă zece beţe în faţa clasei, cinci la o mână şi cinci la cealaltă, fiindcă greşise o scădere cu zeci şi unităţi. Îşi aminteşte ce ruşine a simţit şi ce frică i-a fost să nu afle niciodată mama de această ruşine.

Şi nu, asta n-a fost înainte de ’89, a fost mult după.

Toată viaţa ei de copil şi de adolescent a fost convinsă că-şi merită beţele la palmă. A fost un copil resemnat, iar coconul în care a atârnat ea de o creangă a fost un sac de box. Nu neapărat în sensul fizic, dar protejată şi lipsită de griji n-a fost, iar copilăria nu e un loc în care ar vrea să se întoarcă. Fiindcă atunci nu-i lua nimeni apărarea.

N-a fost niciodată cea mai bună din clasă şi din asta Sonia a înţeles că n-o să fie niciodată bună.

*

La două săptămâni după prima întâlnire, primeşte un sms de la Vlad: „Cum stai?“.

N-au discutat nimic despre termene, despre variante parţiale sau intermediare pe care ar fi trebuit să i le prezinte.

Se învârte prin casă jumătate de oră şi face un duş nenecesar, fiindcă mirosul de şampon o ajută să ia decizii, îi dă impresia că-şi face curat în cap, că are mintea limpede.

Se hotărăşte să-i răspundă: „Am început“, deşi e foarte departe de a începe să pună ceva pe hârtie, dar faptul că nu doarme noaptea gândindu-se la ce are de făcut e parte din munca depusă pentru povestea asta, aşa că se poate spune că a început.

Singura idee, năstruşnică, de altfel, care i-a venit e că trebuie să caute poveşti cu securişti. Aceste personaje exotice care făceau lucruri halucinante ar putea să-i furnizeze multe piste pentru scenariu. Unii încă trăiesc. Ar trebui să caute cărţi de memorii şi ar trebui să caute persoane.

*

La Ateneu e o expoziţie intitulată „Comunismul în România“.

— Vrei să mergem? îl întreabă Sonia pe Paul.

El vine în spatele ei şi se uită în ecranul laptopului, să vadă anunţul.

— „Comunismul în România“ şi au pus pe afiş culoarul unei închisori, super.

— Păi nu asta a fost? întreabă ea.

El face un semn scârbit şi zice:

— Nu mă interesează acest eveniment.

Acum doi ani, când s-au îndrăgostit, simţea că va învăţa foarte multe de la el, poate de-asta a şi cucerit-o, i s-a părut că e inteligent (acum ar spune mai degrabă citit), că e hotărât (acum ar spune mai degrabă rigid).

La CNSAS dosarele sunt la liber, teoretic, dar nu poţi să intri decât dacă eşti petent sau cercetător.

O sună din nou pe maică-sa.

— Crezi că bunicul a fost turnat la Securitate? Aş vrea să citesc despre el.

Bunicul din partea mamei e un personaj mitologic în familia lor de când a murit în urmă cu zece ani. Imaginea lui a suferit transformări spectaculoase de când nu mai e. Sonia e convinsă că ar fi fost un om mişto, dacă ar fi fost educat. Poate că educaţia i-ar fi deschis capul într-atât încât nici n-ar mai fi bătut-o pe bunica. Era inteligent şi şmecher, avea caiete cu socoteli şi nimeni nu ştia ce socoteli sunt alea, cu siguranţă cineva ar fi avut lucruri de spus despre el într-un dosar secret.

— Nu vrei să faci o cerere? întreabă Sonia.

— Nu chiar, zice maică-sa, de ce să fac?

— Ca să-mi povesteşti cum e înăuntru la CNSAS.

— N-ai găsit pe net?

— Vreau să-mi zici cum miroase.

— Probabil că o să mă mănânce nasul şi o să-mi curgă ochii şi o să mi se umfle faţa. Ştii că nici la bibliotecă nu pot să mă mai duc cu toate vechiturile de acolo.

Sonia se gândeşte cum s-a umflat maică-sa odată de la păr de pisică, iar maică-sa se gândeşte la tatăl ei şi pentru prima dată îi încolţeşte gândul că poate ar trebui să convoace moştenitorii şi să vândă casa bătrânească, a cărei curte s-a transformat într-o mică junglă de când nu mai locuieşte nimeni acolo. Poate că nu are până la urmă datoria de a o păstra, cum s-a înverşunat până acum, ea şi numai ea, doar pentru că taică-său a fost un martir şi a construit-o cu propriile mâini. Ce jignire ar fi fost pentru el să ştie din timpul vieţii că acea casă urma să fie vândută. Chiar dacă el s-a jurat că va ţine cel puţin o sută de ani, uite că după numai cincizeci de ani, şi două generaţii, e consumată.

— Totuşi mă gândesc că e ceva fascinant să citeşti note informative despre tine. Cumva… ca şi când te vezi din afară, îi spune Sonia lui Paul, şi râde, fiindcă în momentul ăsta i se pare amuzant să scotoceşti prin dosare vechi, i se pare că ar fi un fel de oracole.

Paul e scârbit de această abordare. Râde numai ea. El stă scufundat într-un fotoliu în balconul cu geamuri largi şi rame de fier. Fumează şi fumul nu se duce nicăieri, pur şi simplu dispare, poate din cauza căldurii. Sub ei, în rondul de la Romană, maşinile fac cercuri-cercuri şi apar ca într-un film, iar o pătură invizibilă ţine zgomotul acolo jos.

— Mai bine renunţi dacă nu înţelegi, spune el.

Îi pare rău că a râs.

— Şi cine l-a autorizat pe individul ăsta să facă un film despre comunism? întreabă iritat Paul.

— E o poveste, nu e un film despre comunism. Nici măcar nu ne interesează tot adevărul.

Se duce şi se aşază în braţele lui pe fotoliu, iar el nu protestează. Îl ia de după gât. E complet imobilizat. Nu are suficientă forţă fizică încât s-o dea deoparte, aşa încât îi acceptă greutatea peste a lui, îi simte greutatea în oase. Ea se lasă pe şoldul drept şi-l apasă pe burtă. Ştie că pune presiune. E genul de poziţie din care îi place să-i spună că-l iubeşte.

Dar acum zice:

— Nu vorbeşti cu proful tău să-mi facă şi mie o hârtiuţă de cercetător? Să intru la CNSAS?

Paul are de susţinut un referat doctoral, pentru care a muncit mult. I se pare cel mai greu, scrie şi rescrie şi proful i-l tot întoarce, fără a exprima clar ce anume-l nemulţumeşte. E aproape gata şi anul doi, din toamnă va intra în linie dreaptă către obţinerea titlului, iar asta începe să-l neliniştească tot mai mult. Odată terminată perioada studiilor doctorale, pentru care are bursă, nu ştie deocamdată încotro s-o apuce. Faptul că-şi susţine referatele în loc să-l liniştească începe să-l angoaseze, pentru că-l obligă să se gândească la ce-o să facă mai departe. I-ar fi plăcut să predea în continuare la facultate, desigur, toţi colegii lui visează la asta, dar simte că n-are ce trebuie. N-are carisma necesară, dacă se poate spune aşa, prin asta înţelegându-se de fapt că nu are anduranţă la linguşeală şi slugărnicie.

La finalul anului întâi, şefa de catedră i-a zis că se scoate la concurs un post de asistent şi l-a întrebat dacă nu l-ar interesa să candideze. A fost o veste neaşteptat de bună pentru un tânăr întors în România după mai mulţi ani petrecuţi în străinătate. Povestea migrării şi de-migrării lui va lua de-a lungul timpului multe forme, pentru sine însuşi şi pentru ceilalţi. Nu se va sfii să spună (străduindu-se să creadă chiar şi el varianta asta) că s-a întors pentru că locul lui e aici şi pentru că vrea să fie parte din schimbare, cum se zice. Că are ceva de oferit şi vrea să ofere aici. De fapt a fugit de un mediu care-i devenise ostil şi de o persoană a cărei trădare îi declanşase o repulsie care l-a împins să pună între ei nişte mii de kilometri.

Întoarcerea în România a fost o aventură, nu o fugă. Asta e povestea pe care o tot spune, fiindcă pentru Paul – îşi va da seama Sonia mai târziu – trecutul pare a fi un nor de lână scărmănată, din care poţi să torci şi să tragi către tine exact ce fire vrei.

Posibilitatea postului la catedră i-a înseninat viaţa numai două zile, până când proful lui a aflat de interesul său pentru candidatură. Deşi nu era oficial şef, proful era cel mai influent personaj din catedră şi avea deja pe cineva pentru postul cu pricina. A ieşit un mare scandal între ei, i-a reproşat lui Paul că s-a băgat, ocazie cu care Paul a aflat că omul nu o suporta pe şefa de catedră. Iar acum Paul a ajuns în conflict deschis cu propriul coordonator, care-i face şicane ori de câte ori are ocazia.

Evident că nu-i va cere o favoare pentru Sonia.

— Mă ajuţi să găsesc un pictor care avea dosar? întreabă ea. Să spun că vreau să citesc despre el? Şi poate chiar vreau…

Paul studiază istoria artei.

Când îi aude fanteziile cu CNSAS-ul, închide ochii, nici nu ştie de unde să-nceapă să-i explice care e relaţia lui cu proful, cât de umilit a fost de toată povestea, de cum a fost acuzat că „s-a băgat“, şi mai ales cât de umilit s-a simţit de propria naivitate că lucrurile ar fi putut să se aranjeze atât de uşor, de curat, de frumos, atât de repede, ca într-o poveste din aia în care, întrebat „cum ai reuşit?“, tu zici pur şi simplu „am crezut“.

Dar în loc să-i explice – ce anume, nici el nu ştie – simte că ar vrea s-o îmbrâncească.

— Bine, ok, mă urăşti, îi zice ea. Te las.

Îl sărută pe gură, dar el ţine buzele strânse. Când se dă jos, se sprijină intenţionat pe burta lui.

*

Toată lumea are un trecut. Dar din când în când se trage câte o linie: îţi moare cineva sau pleci departe sau departele dă buzna peste tine şi te zăpăceşte şi trec anii şi apoi te uiţi în urmă şi ai impresia că trecutul a fost mişto. Fiindcă memoria triază în aşa fel încât să te ţină în viaţă.

Uneori, când o întreabă pe mama, de exemplu, de ce l-a îndepărtat pe taică-său, de ce l-a spurcat şi de ce a făcut tot posibilul să-l ţină departe de ele (ca şi când asta ar fi fost ceva rău, îşi zice maică-sa în sinea ei), aceasta îi reproşează că ţine minte numai lucrurile nasoale. „Părţile bune de ce nu le ţii minte?“, îi spune ea. Şi apoi îi reaminteşte că alţii au dus-o mai rău şi se întorc la discuţiile lor despre cum să te speli pe cap cu oţet sau cum se curăţă puricii albi de pe curmali, dacă ai avea vreodată un curmal în ghiveci.

Dar în afară de asta, în afară de furia asta că nu înţelege lumea şi bărbaţii pentru că nu l-a avut lângă ea pe taică-său care n-a apucat-o niciodată de bărbie să-i ridice uşor capul, s-o privească în ochi şi să-i spună „frumoasa lui tata“, în rest, cu cât priveşte mai mult în urmă, cu atât i se pare că a fost mai bine. Un truc al memoriei.

Începe să caute oameni în vârstă care să-şi amintească din experienţă cum era înainte. Să vadă ce furii li s-au triat lor. E conştientă că nu va fi niciodată capabilă de mai mult de o cercetare lălâie, dar o intrigă faptul că trecutul care o interesează n-a trecut chiar de mult şi cu toate astea e îngropat adânc şi nu poate fi dezgropat ca ceva întreg şi coerent, nu pot fi dezgropate decât cioburi foarte, foarte diferite.

Filmul lor, dacă va fi, va fi un ciob dintr-un mozaic.

Merge împreună cu Paul să se întâlnească la o terasă de cartier cu Dani. Dani e şi mai pornit decât Paul să nu pună piciorul în localuri de fiţe. E un prieten comun, care mai întâi a fost prieten doar cu ea, fiindcă au fost colegi de facultate. E deştept şi haios şi Sonia l-a admirat din secunda în care a aflat că e gay. Abia atunci şi-a permis să fie liberă să-l considere un tip mişto şi să lase aprecierea faţă de el să crească atât cât o creşte, fiindcă a fost sigură că asta nu va aduce cu sine suferinţă. Nu sunt în pericol să apară între ei atracţie fizică.

Dani e şi el la doctorat, abia în anul întâi, şi face o teză despre stilistica notelor informative în anii ’80. Cel mai mult îl fascinează greşelile de gramatică.

Sonia vrea să-i povestească despre noul proiect antamat de ea şi să-l roage s-o pună în legătură cu nişte oameni care ar putea să-i furnizeze informaţii, poveşti, gânduri, orice.

La terasă, fumul de la mici pare blocat pe vecie pe sub umbrelele mari şi roşii, transpiraţia din sprâncene şi de pe şira spinării miroase a mici. Muzica e tare, pe lângă ei trec oameni care vin de la piaţa din apropiere, cu sacoşe de plastic, cu bidoane de plastic, cu ligheane, cu sute şi sute de obiecte voluminoase, pe care le transportă greu, mişcându-se de pe un picior pe altul ca nişte raţe.

Dani o întreabă despre ce e vorba, iar ea începe cu începutul, cu Zoia Ceauşescu şi mama ei, Elena, şi povestea lui Vlad Petre despre ce s-a întâmplat la Institutul de Matematică. În timp ce povesteşte, Dani îşi reţine un zâmbet foarte lung, iar Paul e jenat.

— Pe la jumătatea anilor ’70 au început reformele în educaţie, poate are legătură cu asta? zice Dani. Poate n-a fost închis institutul, ci doar restructurat?

Mai târziu, mult mai târziu, după lecturi poticnite şi complet lipsite de direcţie, Sonia va afla că reforma în educaţie începe abia în vara lui 1976, după Primul Congres al Culturii şi Educaţiei Socialiste. Scopul este accelerarea formării „omului nou“. În ’74 se aduc modificări Constituţiei, care fac din secretarul general conducătorul absolut al ţării. Iar nevasta e cooptată, tot atunci, în Academie, care Academie va deveni în ’76, după Congres, o anexă a Secţiei Propagandă şi Agitaţie.

Sonia nu ştie că aceasta e o poveste foarte grea.

Atitudinea lui Vlad Petre, combinată cu propria ei ignoranţă în legătură cu ce-a fost până să apară ea pe lume, i-a dat impresia că trecutul e un sac fără fund, cu ficţiuni care nu mai au nicio legătură cu nimic şi de unde poţi să te serveşti liniştit, fără a chestiona prea multe.

Şi totuşi.

Simte nevoia să pornească de la un lucru pe care-l înţelege.

Iar pentru asta are nevoie să înţeleagă măcar un element, oricare.

— Ştii vreun securist bătrân? întreabă ea. Care să vrea să-şi povestească tinereţea glorioasă?

Dani nu înţelege până la capăt.

— Aş vrea să scriu o poveste despre cum maică-sa a pus un securist pe urmele ei. Şi cum o urmărea…

Dani se lasă pe spate în scaun şi iese de sub protecţia umbrelei, cu fruntea în soare, aşa că se îndreaptă imediat şi se sprijină cu coatele pe masă.

— Dar cine e tipul ăsta care vrea să facă filmul? Ce-a mai făcut?

— Nişte scurte. Nu ştiu cine e… E doar o poveste. E ficţiune.

— Atunci de ce nu luaţi şi nişte personaje ficţionale? întreabă Paul.

— Cu personajele a venit el de acasă. Te preocupă memoria lui Ceauşescu? zice ea, dar el nu răspunde, doar dă din gură cu buzele strânse de parcă ar mesteca berea.

Pe drumul de întoarcere îi pare rău că l-a supărat. Parcă mai demult nu era aşa fată mare Paul, să se supere din orice, mai demult râdea cu el, era mai liberă. Nu înţelege cum de s-au degradat atât de repede lucrurile între ei şi oare din cauza ei s-au degradat, că e profană şi tratează superficial o temă mare? Adevărul e că nu prea-i pasă de cum era înainte, dar nu e deocamdată sigură că are dreptul să nu-i pese. Măcar dacă ar putea să inventeze pur şi simplu o poveste cu o mamă şi o fiică şi un securist, dacă ar avea neruşinarea să inventeze. Şi să nu-i mai spună lui Paul totul.

În intersecţia de la ASE miroase a covrigi şi a noxe, tălpile ţi se afundă în asfaltul ondulat, parcă ai merge pe lavă. Oraşul te slăbeşte, mergi prin el şi ajungi înapoi acasă mai slab, mai stors, transpiraţia de pe şira spinării ţi se scurge în fund, ai părul lipit de cap, miroşi a găină opărită. Bucureşti.

El descuie uşa de la scară şi intră amândoi în bloc, unde e mai răcoare şi miroase a mucegai. Cutia poştală e goală. El se duce şi cheamă liftul, iar ea o ia pe lângă el, pe scările în spirală, sus, sus, până la etajul şapte.