Marta Petreu

Diavolul şi ucenicul său:

Nae Ionescu – Mihail Sebastian

Ediţia a doua, revăzută şi adăugită

Editura Polirom

2010

© 2010 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2105-7

ISBN PDF: 978-973-46-2353-2

ISBN print: 978-973-46-1780-7

Redactor: Virgil Leon

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARTA PETREU este scriitor şi profesor. S-a format în ambianţa intelectuală a mişcării literare Echinox, de la Universitatea „Babeş-Bolyai“ din Cluj. Profesor de istoria filosofiei româneşti la Universitatea „Babeş-Bolyai“ şi redactor-şef (din 1990) al revistei Apostrof, publicaţie mensuală editată de Uniunea Scriitorilor din România şi de Fundaţia Culturală Apostrof. Doctor în filosofie al Universităţii din Bucureşti, cu lucrarea Valenţele estetice ale anamorfozei logice (1992).

A debutat editorial în 1981, cu volumul de poeme Aduceţi verbele. Alte volume de poezie: Dimineaţa tinerelor doamne (1983); Loc psihic (1991); Poeme neruşinate (1993); Cartea mîniei (1997); Apocalipsa după Marta (1999); Falanga (2001); Scara lui Iacob (2006). O culegere lirică, Poèmes sans vergogne, i-a apărut în 2005 în Franţa, la Editura „Le Temps qu’il Fait“.

Ca eseist şi istoric al filosofiei româneşti, a publicat următoarele volume: Teze neterminate (1991); Jocurile manierismului logic (1995); Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României“ (1999; ediţia a doua, 2004; carte apărută în S.U.A., în 2005, cu titlul An Infamous Past: E.M. Cioran and the Rise of Fascism in Romania); Ionescu în ţara tatălui (2001; ediţia a doua, 2002); Filosofia lui Caragiale (2003); Filosofii paralele (2005); Despre bolile filosofilor. Cioran (2008, volum apărut întîi în Serbia, cu titlul O bolestima filozofa. Cioran; ediţia a doua, 2010).

A publicat, sub titlul Conversaţii cu… (2004 şi 2006), două volume de interviuri cu personalităţi ale vieţii intelectuale româneşti. A gîndit şi alcătuit mai multe volume tematice de confesiuni (În lumea taţilor, 2004; Cele 10 porunci, 2007; Scriitorul şi trupul său, 2007). A prefaţat şi îngrijit ediţii de carte de filosofie şi de literatură (Nae Ionescu, Bucur Ţincu, Arthur Dan, Constantin Rădulescu-Motru, Radu Stanca, D.D. Roşca, Alexandru Vona, Zaharia Boilă, Radu Petrescu ş.a.). Alte volume, în colaborare: Vlad Mugur, spectacolul morţii (2001), Sadovaia 302 bis (2006). Prezentă în numeroase antologii de poezie din ţară şi din străinătate. Prezentă cu studii de filosofie românească şi cu eseuri în numeroase volume colective din ţară şi din străinătate.

Premiul Uniunii Scriitorilor din România (1981, 1997), Premiul Filialei Cluj a Uniunii Scriitorilor (2003, 2005, 2006), Premiul pentru eseu al Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova (2003), Premiul revistei Poesis (1993, 2001), Premiul „George Bacovia“ al revistei Contemporanul (1993), Premiul „Nichita Stănescu“ (1997), Premiul „Henri Jacquier“ (2001), Marele Premiu „Lucian Blaga“ (2002), Premiul „Tudor Arghezi“ (2008), Premiul Salonului de Carte Oradea (1993), Premiul Salonului Naţional de Carte Cluj (1997), Trofeul Societăţii „Eugen Ionescu“ (Slatina, 2001), Premiul Asociaţiei Revistelor, Imprimeriilor şi Editurilor Literare „Cartea anului 2009“, Premiul internaţional „Lillian Hellman/Dashiell Hammett Grant“ pe 2001, acordat de Human Rights Watch.

Face parte din gruparea literară Echinox; este membră a Uniunii Scriitorilor din România şi a Fundaţiei Culturale Apostrof.

Cuvînt-înainte

Comentariile despre Sebastian încep de obicei cu anul 1934 şi cu marele scandal care a însoţit romanul De două mii de ani. Peste ucenicia lui Sebastian la Cuvîntul se trece uşor şi vesel, cu formula „Descoperit de Nae Ionescu la bacalaureat, Sebastian a lucrat la Cuvîntul“. E o afirmaţie adevărată, de fapt, dar cam lapidară pentru a acoperi cu adevărat şapte ani de publicistică – inclusiv politică – permanentă. În cartea mea, mă ocup amănunţit de cei şapte ani ai lui Sebastian din „casa Cuvîntului“: de cei şapte ani de-acasă, altfel spus; apoi, de anul 1934, al fracturii; şi, pentru a verifica dacă peripeţiile din 1934 i-au schimbat sau nu lui Sebastian ideile şi convingerile, şi de anul 1935. Studiul meu este centrat pe publicistica politică, ignorată pînă acum cu totul, şi pe psihologia tînărului scriitor, fixat afectiv, ca o iederă, de Nae Ionescu şi de Eliade.

Pentru această carte nu m-am bazat pe antologiile selective din publicistica lui Sebastian, ci am mers la colecţiile de presă. Astfel, am citit colecţiile ziarelor: Cuvîntul, Adevărul, Dimineaţa, Facla, Rampa, Dreptatea ş.a., precum şi colecţiile revistelor: Tiparniţa literară, Adam, Renaşterea noastră, Revista Fundaţiilor Regale, Vremea, Cuvîntul liber, Contimporanul, Azi, România literară, Index, Cuvîntul studenţesc, Criterion, Reporter etc. Jurnalele, memoriile şi volumele de corespondenţă din epocă, ba chiar şi romanele, fie ele ale unor colegi de generaţie de-ai lui Sebastian, fie ale unor oameni politici, mi-au fost de mare ajutor pentru a lua pulsul timpului.

Documentarea pe care am făcut-o acoperă în detaliu perioada 1927-1935. Am obţinut o imagine clară a formării lui Sebastian în redacţia Cuvîntului şi a influenţelor imediate care l-au marcat. Nu cred că există vreun document care să poată infirma descrierea pe care i-am făcut-o pentru această perioadă sau care să poată să pună sub semnul întrebării concluziile la care am ajuns. De fapt, singurul care ar putea schimba concluziile acestei cărţi (dar nu şi partea ei factuală) ar fi Sebastian însuşi: dacă, printr-un noroc neaşteptat, ar ieşi de undeva la lumină mărturia lui, de genul Istoriei secrete a lui Procopius din Caesarea, că în toată perioada de la Cuvîntul a scris pe dos de cum a gîndit.

Cartea mea ar fi putut fi mai scurtă, mai sintetică şi mai uşor de citit. Din curiozitate şi din prudenţă însă, în primăvara anului 2008 am testat „piaţa“, publicînd un fragment din studiul meu în revista România literară, căreia profit acum şi-i mulţumesc pentru riscul pe care şi l-a asumat. Rezultatul mi-a întrecut toate aşteptările. Autoritarele puneri la punct ale unor neduşi la bibliotecă, obrăzniciile unor ignoranţi care n-au citit publicistica politică a lui Sebastian, dar au decretat pe bază de revelaţie că eu greşesc, sofismele unor amatori care, la probe ce poartă data 1933, au crezut că pot răsturna lucrurile cu citate din 1935 etc., toată această indignată agitaţie sentimental-diletantă m-a hotărît să fac o carte cu citate multe, înşirate academic unul după altul.

Am obţinut descrierea completă şi documentată a evoluţiei politice a lui Sebastian între anii 1927 şi 1935. La fel, avantajată de faptul că l-am citit pe Sebastian în paginile Cuvîntului, am reconstituit influenţa formatoare pe care Nae Ionescu a avut-o asupra lui. Dintre toţi discipolii lui Nae Ionescu, Sebastian a fost cel mai iubitor, cel mai imitativ, cel mai impregnat de ideile şi de stilul profesorului său. În mod paradoxal, el a fost cel mai „năist“ dintre „elevii“ lui Nae Ionescu, şi asta pentru o foarte lungă perioadă de timp. Într-o Românie care se sincroniza frenetic cu Europa, şi anume cu o Europă cuprinsă de febra colectivistă a revoluţiilor de extremă stîngă sau de extremă dreaptă, Sebastian a fost „copilul epocii lui“, crescut şi format în mult îndrăgita de el „casa Cuvîntului“ şi purtînd reflexele educaţiei naeionesciene pe care a asimilat-o.

Tot ceea ce a scris Sebastian în paginile Cuvîntului a fost, ce tristeţe!, normal pentru locul unde se afla şi pentru timpul în care trăia, şi numai faptul că a fost mai ales citat, dar nu şi citit, a făcut ca opţiunea lui politică de extremă dreaptă să rămînă, pînă astăzi, ascunsă. De asemenea, doar maniheismul nostru, care împarte intelighenţia interbelică în „buni“ şi „răi“ şi care l-a plasat inerţial pe Sebastian în tabăra celor „buni“, a împiedicat ca această descoperire, făcută acum de mine, să fi fost făcută mai devreme, de altcineva.

Pentru tema cărţii mele, mi s-a părut de prisos să merg cu documentarea amănunţită în ziare şi reviste dincolo de limita anului 1935: pur şi simplu, pentru a dovedi că Sebastian a fost, pînă în 1933, în siajul lui Nae Ionescu, un comentator politic de extremă dreaptă, nu am avut nevoie şi de publicistica de după anul 1935 a celor doi. Aşa că anii 1936-1945 i-am refăcut sintetic şi mai ales dintr-o perspectivă psihologică.

Cartea mea nu îl epuizează pe Sebastian – despre el se pot scrie multe şi felurite alte studii, literare şi politice. În momentul cînd am încheiat-o, eu însămi aş mai fi putut, cu o minimă documentare suplimentară, să-i mai adaug cîteva capitole. Atîta cît este mi s-a părut însă de ajuns.

6 oct. 2008

Post-scriptum

Am profitat de şansa unei a doua ediţii a cărţii mele în primul şi-n primul rînd pentru a corecta propriile mele erori de culegere şi de machetare, care mi-au scăpat la prima ediţie. Cu speranţa, întotdeauna utopică, de a-mi face cartea cît mai clară, am adăugat noi informaţii şi surse bibliografice, cum ar fi extrase din Jurnalul integral şi încă inedit al lui Mircea Eliade, fragmente din unele scrisori ale lui Benu Sebastian către Mircea Handoca, texte din presa anilor 1930 pe care le-am trecut cu vederea la prima ediţie etc.

Le mulţumesc tuturor necunoscuţilor şi cunoscuţilor care m-au ajutat trimiţîndu-mi diverse materiale documentare, de care această ediţie a beneficiat. Nu mai puţin le mulţumesc acelor cititori şi comentatori ai cărţii mele care au văzut în Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian o carte pur şi simplu, iar nu o crimă.

26 febr. 2010

Capitolul 1
Toamna anului 1927

După ce în anul 1926 a fost remarcat, în timp ce îşi susţinea examenul său de bacalaureat, de Nae Ionescu, care era în comisia de examen, Sebastian a devenit, în august 1927, colaborator la Cuvîntul. La două luni după debutul în ziar îi cerea sfatul lui Camil Baltazar, dacă n-ar putea transforma această colaborare regulată într-o sursă de venit care să îi permită să se mute din Brăila în Bucureşti: „scriu de două luni foiletoane la Cuvîntul. Se publică regulat. Dta trebuie să ştii. Nu aş putea găsi acolo de lucru, nu mi s-ar plăti suficient pentru a trăi prost [...]?“; iar „dacă da“, mai apărea o întrebare, foarte neliniştitoare: „şi dacă da, calitatea mea de evreu (necunoscută celor de la Cuvîntul) nu ar fi o piedică?“1 Răspunsul lui Baltazar, pe care din păcate nu îl cunoaştem, l-a „necăjit puţin“:

„Informaţia d-tale despre Cuvîntul m-a necăjit puţin. Aştept să-mi termin ciclul început şi nu am să mai trimit nimic. Poate am să fac acelaşi lucru altundeva […]“2.

Noi ştim că Sebastian nu şi-a încetat, nici în toamna anului 1927, nici mai tîrziu, colaborarea la Cuvîntul, el lucrînd aici pînă în chiar ultima zi de apariţie a ziarului, adică pînă în 1 ianuarie 1934. Foarte curînd după acest schimb epistolar cu Baltazar, la sfîrşitul lunii octombrie – începutul lunii noiembrie 1927, Mihail Sebastian, student de un an deja la Facultatea de Drept din Bucureşti şi colaborator la Cuvîntul, s-a mutat din Brăila în Bucureşti. La această mutare l-a asistat, moralmente vorbind, prietenul său Camil Baltazar. Odată stabilit în capitală, Sebastian a încercat să se introducă în lumea literară. După cum povesteşte el într-o nostalgic-autoironică evocare din Rampa, primul om la care s-a dus a fost Eliade:

„venind la Bucureşti şi înainte de a mă duce la ziar [...], am căutat să-l cunosc pe Mircea Eliade“.

Dat fiind faptul că Sebastian debutase în Cuvîntul exact printr-o polemică cu Eliade, nu e de mirare că autorul Itinerariului spiritual l-a primit cu o „ostilitate netă, pe care nici nu se ostenise s-o ascundă“3.

Al doilea pelerinaj literar important l-a făcut, în 12 noiembrie 1927, la Lovinescu – „Tot în acea vreme l-am cunoscut pe d. Lovinescu“4 –, unde ştim precis că l-a introdus Camil Baltazar. Deşi a fost bine primit şi amfitrionul i-a dovedit că îi reţinuse numele din Cuvîntul, lui Sebastian nu i-au plăcut nici atmosfera de la „Sburătorul“, nici Lovinescu, aşa că s-a ales cu „o groaznică deziluzie“, transformată curînd într-o sistematică ostilitate la adresa mentorului din strada Câmpineanu.

Abia după aceste eşecuri, tînărul brăilean „transplantat“ la Bucureşti s-a dus în locul despre care avea „impresia că trebuie să fie un mediu ameţitor prin noutate“: „la ziar“5, adică la Cuvîntul. Aşa cum ştim din Cum am devenit huligan, el a intrat în sediul ziarului îndoit de temeri („Îi ţineam minte privirea [lui Nae Ionescu] şi mă temeam“6) şi amuţit de emoţie. A fost însă foarte bine primit de către Nae Ionescu, care l-a acceptat din start drept ceea ce era, „fără surpriza de a descoperi în Mihail Sebastian pe fostul său elev de la examenul de bacalaureat, Hechter M. Iosef“7, de la Liceul „Nicolae Bălcescu“ din Brăila; şi, fapt important, a fost el însuşi vrăjit de Nae Ionescu.

În toamna anului 1927, cînd, ca un personaj balzacian, a luat în piept Bucureştiul, Sebastian avea la activ aproximativ un an şi jumătate de la debutul său revuistic absolut (23 aprilie 1926)8 şi abia două-trei luni de la debutul său în Cuvîntul (14 august 1927). Tocmai împlinise 20 de ani şi nu ştia că trecuse deja de jumătatea vieţii sale, că mai avea de trăit numai 18 ani (sau, mai exact, 17 ani şi jumătate).

Avea deci 20 de ani, era student la Drept, deţinea o rubrică permanentă în ziarul Cuvîntul9, în a cărui redacţie a fost apoi angajat şi unde s-a simţit foarte bine, deoarece fusese primit cu braţele deschise de Nae Ionescu şi de restul echipei. Avea, de asemenea, o uimitoare siguranţă a scrisului – care îl va face pe E. Lovinescu să-l salute cu cuvintele: „un copil aproape, d. Mihail Sebastian, obiect de bucurie şi de dezolare, căci e o dezolare să vezi un copil atît de îmbătrînit, vorbind în ton peremptoriu despre lucrurile cele mai abstracte, plutind deasupra contemporanilor [...], evadînd din cazul concret pentru a nu argumenta decît în absolut“10. Era informat, chiar cult, evident talentat şi avea o cutezanţă pe măsură – ca dovadă, primul său text trimis la Cuvîntul şi publicat de ziar a fost unul polemic: Sentimentalul Gourmont, în care şi-a încrucişat spada cu Mircea Eliade.

Eliade, Lovinescu, Nae Ionescu... Avem, încă din zorile vieţii de publicist a lui Mihail Sebastian, cîţiva dintre principalii pioni ai dramei lui de maturitate. Dramă nu doar de evreu în România interbelică, precum s-ar putea crede după lectura numai a Jurnalului său, ci dramă general-umană, de ins prins şi în hazardul fluid al timpului său istoric, şi în carapacea propriei sale personalităţi, cu nălucirile şi predeterminările ei. Un episod al dramei, misterios – acela de la şaptesprezece ani şi jumătate, cu urmări asupra multora din relaţiile sale erotice11 –, se consumase deja.

În cultura română, cazul lui Sebastian este clasat la victimele extremei drepte. El a fost, din păcate pentru el şi pentru noi, victima extremismului de dreapta din România de la sfîrşitul anilor 1930 şi din timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Atîta doar că a fost victima foştilor săi camarazi, a foştilor săi complici. Aşa că scurta lui viaţă şi opera sa – enormă ca întindere, deoarece cuprinde mii de articole de presă – aruncă o insolită lumină asupra ispitelor extremismului de dreapta din România interbelică.

1 Sebastian, scrisoare către Camil Baltazar, Brăila, 10 oct. 1927, in Scrisori către Camil Baltazar, p. 108.

2 Sebastian, scrisoare către Camil Baltazar, Brăila, 15 oct. 1927, in ibidem, p. 109-110. Din păcate, aceste scrisori, apărute în anii socialismului, sînt cenzurate. Croşeta, poate într-un punct fierbinte al scrisorii, este a editorului.

3 Sebastian, „Cum i-am cunoscut!...“, in Rampa, anul 18, nr. 5389, 30 dec. 1935.

4 Ibidem.

5 Ibidem.

6 Sebastian, Cum am devenit huligan, p. 78.

7 Ibidem, p. 79.

8 Vezi Cornelia Ştefănescu, „Tabel cronologic“, in Sebastian, Opere, I, p. XXXI. Sebastian a debutat ca poet, în publicaţia ieşeană Lumea, Bazar săptămînal.

9 În 1927 ziarul era condus de proprietarul său, Titus Enacovici. După moartea acestuia (în 26 mai 1928), Nae Ionescu a cumpărat ziarul, devenindu-i proprietar şi director.

10 E. Lovinescu, Istoria literaturii române contemporane, VI, p. 206.

11 Sebastian, Jurnal, p. 25.

Capitolul 2
Nae Ionescu, „directorul nostru de conştiinţă“

Recunoscînd în Mihail Sebastian pe elevul evreu „Hechter M. Iosef“ de la Liceul „Nicolae Bălcescu“ din Brăila12, Nae Ionescu l-a primit la Cuvîntul fără nicio ezitare. După proasta primire pe care o îndurase din partea lui Eliade (pe care Sebastian îl plăcea, dar nu-l plăcea Eliade pe el), după dezamăgirea pe care a resimţit-o la „Sburătorul“ (unde a fost bine primit, dar unde nu i-a plăcut lui), buna primire de care s-a bucurat din partea profesorului Nae Ionescu a fost întîmplarea care i-a pecetluit, în bine şi în rău, soarta. El s-a dus la redacţie „neliniştit, nesigur, plin de întrebări“ (din care măcar una era, cum putem să presupunem, despre compatibilitatea/incompatibilitatea evreităţii sale şi ziar, întrebare pe care, intimidat fiind, nu a pus-o, cum nu a pus nici altele); iar primirea cordială din partea lui Nae Ionescu a reprezentat răspunsul. Tratîndu-l firesc, cu deferenţa cuvenită unui partener real de discuţie („Mi-a spus foarte multe lucruri în seara aceea“), acesta l-a copleşit:

„toate mi se păreau mari, decisive, copleşitoare, ca într-un ceas în care se pecetluieşte o soartă sau se deschide un drum“.

La sfîrşitul întrevederii, tînărul publicist era nu doar „uluit“, ci vrăjit, adică sedus şi îndrăgostit de personajul care îi adusese nu numai o mare uşurare în privinţa temerilor lui, ci şi o „revelaţie“13 de proporţii. Întîlnirea, atent reconstituită în adevărul ei psihologic în Cum am devenit huligan, este cheia prezenţei tînărului scriitor la Cuvîntul şi în cercul lui Nae Ionescu.

Portretul pe care i-l face în 1934 „directorului nostru de conştiinţă“ ne dă o idee despre fascinaţia în care a trăit ucenicul. Şi trebuie spus că, dintre toate portretele de care a beneficiat Nae Ionescu din partea admiratorilor şi discipolilor săi – Vulcănescu, Eliade, Cioran, Noica, Arşavir Acterian şi alţii –, acela al lui Sebastian este cel mai puternic şi cel mai pasional. Numai uluitoarea descriere pe care i-a făcut-o Maruca Cantacuzino lui Nae Ionescu – ca damnat şi ca diavol14 – mai are o forţă pe măsură. Întîlnirea primă de la redacţie, din 1927, a „pecetluit“ la propriu „soarta“ lui Sebastian. La sfîrşitul ei, tînărul de douăzeci de ani era copleşit de „revelaţia pe care o trăisem“. În toamna tîrzie a anului 1934, cînd a scris Cum am devenit huligan (apărută în 1935), el nota:

„Am coborît în stradă uluit, absent, cu sentimentul că toată strada – lumini, vitrine, trăsuri, femei – trecea pe lîngă mine, stinsă, cu vocile acoperite de strigătul revelaţiei pe care o trăisem. [...] Îi plîng pe tinerii care n-au întîlnit la timp, în viaţa lor, un astfel de om în care să creadă, un om în stare să-i pasioneze, pînă a le modifica viaţa. E un noroc, pe care merită să-l plăteşti cu toate entuziasmele, oricît ar părea ele de excesive, imprudente, sau ridicule în ochii străinilor“15.

Într-adevăr, pentru Sebastian, Nae Ionescu a fost un „noroc“: unul în sensul deplin şi originar al termenului, deci aşa cum îl defineşte Aristotel: drept „cauză prin accident“, aşadar „ceva contrar raţiunii“ şi avînd două feţe, „norocul bun“ şi „norocul rău“, adică „norocirea“ şi „nenorocirea“. Sebastian a avut parte de amîndoi versanţii norocului, primind, prin Nae Ionescu, întîi marile bucurii ale destinului, apoi o drastică notă de plată pentru ele.

Nae Ionescu avea o extraordinară capacitate naturală de a seduce, iar Sebastian s-a lăsat sedus. El i-a atribuit lui Nae (şi nu complet fără motiv) un summum de calităţi: inteligenţă, cultură, o extraordinară cunoaştere a filosofiei; pe deasupra, l-a considerat un gînditor original şi un inspirat, „purtătorul unui mesaj personal, purtătorul unor experienţe capabile să lumineze nu numai propria sa viaţă, ci şi viaţa celorlalţi“16. Drept comparaţie, Sebastian îi numeşte pe Paul Claudel, Péguy şi Gide. Pentru el, Nae Ionescu a fost omul care i-a clarificat „unele lucruri esenţiale“17 şi care i-a favorizat – lui, precum şi celorlalţi „vreo douăzeci de tineri, care veniserăm spre «profesor»“ – autocristalizarea. „Prezenţa lui ne ajuta să ducem pînă la capăt un control intim, care altfel ar fi fost lipsit de criterii“18, scrie Sebastian, mărturisind categoric prin asta că pentru el Nae Ionescu era etalonul de autoapreciere.

În termeni hegelieni vorbind, relaţia lor poate fi descrisă de la bun început drept una de recunoaştere reciprocă: dar, date fiind diferenţa de vîrstă şi statura diferită a partenerilor, nu o recunoaştere în egalitate, ci una în inegalitate. Sebastian l-a recunoscut pe Nae Ionescu ca superior, ca pe o autoritate, iar Nae Ionescu l-a recunoscut drept un tînăr promiţător, care merită ajutat, căruia merită să-i acorzi libertate de acţiune – i-a spus: „scrie ce vrei“ – şi în care poţi să ai încredere. În acest ultim sens, Sebastian îşi amintea cum stătea, „pironit de perete, în biroul lui [Nae Ionescu], la Cuvîntul“, şi, servindu-i drept oglindă, îi asculta destăinuirile. Între ei s-a cristalizat deci o recunoaştere reciprocă în inegalitate: Nae, sus, Sebastian, jos; Nae, director de conştiinţă, Sebastian, învăţăcel; Nae, profesorul, Sebastian, ucenicul iubitor; o relaţie clasică, una dintre cele trei situaţii care pot să rezulte din mişcarea universală a recunoaşterii: relaţia stăpîn-slugă19 .

Pentru ucenic, a-l cunoaşte este „un noroc poate nemeritat“20, repetă discipolul, iar valoarea lui (asupra căreia Sebastian va reveni, în anii 1935-1940, cu serioase revizuiri, pe bază de probe) este apreciată hiperbolic: „mi se pare excepţională în toate domeniile în care a lucrat“21. În noiembrie-decembrie 1934 (adică după marele scandal al prefeţei lui Nae Ionescu la romanul său, De două mii de ani), Sebastian încă mai era cu totul fascinat de „tensiunea“ şi „temperatura interioară“ ale acestui mentor fabulos22, în care vedea şi un „pasionat cercetător al spiritului iudaic“23.

Depoziţia patetică a lui Sebastian din toamna anului 1934 este a unui om care nu mai putea să se conceapă pe el însuşi în absenţa celor aproape şapte ani de influenţă formativ-deformativă a lui Nae Ionescu asupra sa.

Doctrina politică naeionesciană. Schiţă

În toamna anului 1927, cînd Sebastian ajunge la Cuvîntul, doctrina lui Nae Ionescu era aproape în întregime cristalizată şi expusă la vedere în articolele sale de presă. Liniile ei de forţă sînt vizibile încă din publicistica timpurie, din deceniul al doilea al secolului al XX-lea. Nae Ionescu a fost de la bun început un organicist care a acuzat democraţia, vinovată de-a confunda societatea cu „o sumă (aritmetică) de indivizi, a căror asociaţie are o origine contractuală“24. Pe urmele organicismului german, inclusiv ale lui Spengler (a cărui operă o cunoştea măcar din 192225), el a considerat naţiunea un organism: unul etnic, avînd un „suflet“ sau „sîmbure“ propriu, şi anume unul de natură religioasă; în cazul concret al naţiunii române, o religiozitate originară şi originală ortodoxă. Încă foarte devreme, tînărul teoretician a afirmat că „ortodoxismul nostru [...] corespunde unei necesităţi organice sufletului nostru naţional“ şi că, prin urmare, trebuie „să fie păstrat în formele lui originare şi autentice“26. Prin aceste observaţii, Nae Ionescu şi-a prefigurat filosofia culturală şi politică ortodoxistă din anii 1930, cînd a respins prin definiţie din corpul naţiunii române atît etnicii neromâni, cît şi românii neortodocşi, pe motiv că rumânia şi ortodoxia se presupun obligatoriu şi reciproc. De asemenea, prin aceste observaţii de la începutul anilor 1920, filosoful îşi prefigurează ortodoxismul intransigent şi autohtonismul antieuropean. Presupoziţia sa (de inspiraţie filosofică spengleriană) este că „există un creştinism al nostru“, a cărui valorificare este „singura cale“27 creatoare de cultură originală.

Într-o epocă de criză generală, europeană şi românească, a raţionalismului cartezian şi de eforturi filosofice generale de a remodela conceptul de raţiune, Nae Ionescu, în ton cu epoca, are o serie de observaţii anticarteziene. Printre ele, aceea că Descartes stă, prin individualismul său şi prin metoda matematic-raţionalistă, la temelia „democratismului nostru contimporan“ şi a „crizei care frămîntă astăzi omenirea“28. Pe parcurs, filosoful român a explicat bolile congenitale ale democraţiei: ea este „negarea tradiţiei şi a eredităţii“, atrage „atomizarea, aritmetizarea societăţii“ şi „anularea trecutului pur şi simplu“, este o mentalitate „ametafizică“ şi „ahistorică“29; în plus, democraţia este sterilizantă: ca dovadă, „Marii oameni de cultură, marii creatori în ordinea spirituală nu au fost niciodată democraţi“30 (această ultimă idee a trecut în anii treizeci, spre stupoarea nemotivată a lui Sebastian, care se înfruptase la rîndul lui din ideile vehiculate de Nae Ionescu, la Eliade31).

Ca gînditor politic, Nae Ionescu îl continuă, în ultimă instanţă, pe Eminescu (şi, direct, pe Rădulescu-Motru); ca stil de argumentare, are ceva din vioiciunea personajelor lui Caragiale, în special din ingeniozitatea celui mai reprezentativ erou caragialian, Mitică; iar combinaţia aceasta insolită de posteminescianism şi postcaragialism dă, adesea, rezultate uimitoare. În calitatea lui de filosof organicist, Nae Ionescu este din start antiliberal şi antiburghez. În anul 1922, în timpul dezbaterilor pentru noua Constituţie a României întregite, precizînd că existenţa acesteia este specifică „organizării democratic-burgheze a statului“, remarcă inutilitatea ei de principiu: „Fără «reforma omului», orice Constituţie e zadarnică; iar cu această reformă, ea devine inutilă“32, scrie viitoarea eminenţă cenuşie a legionarilor, şi ei obsedaţi de „omul nou“.

Tot foarte timpuriu, în anii studenţiei, Nae Ionescu ia act de problema evreiască din România; marcat de simpatia iniţială a lui Rădulescu-Motru faţă de evrei (simpatie ce a durat pînă în preajma celui de-al Doilea Război Mondial), tînărul publicist de la revistele lui Rădulescu-Motru nu creditează nici el soluţia antisemită33. În 1919, deci după studiile sale germane, enunţă pentru prima dată ideea că asimilismul este o „imposibilitate“ şi sugerează soluţia sionistă:

„Mai natural ar fi deci să se înlesnească întoarcerea la iudaism a tuturor elementelor degenerate, a căror activitate funestă rezultă în bună parte tocmai din conflictul dintre tradiţia organică şi inconştientă a rasei cu formele de viaţă europeană“34.

De precizat că, în acest articol, termenul „rasă“ nu are semnificaţie rasistă, cum n-are de altfel nici formula „elemente degenerate“, pentru Nae Ionescu oricine, de orice neam, care încearcă un proces de asimilare ajungînd finalmente la „degenerare“.

În plus, Nae Ionescu diagnostichează contemporaneitatea drept o epocă de criză şi de schimbare, de revoluţie inclusiv „sufletească“ şi de venire a „vremurilor noi“35.

Dintre aversiunile sale ideologice, din 1911 se declanşează aceea contra lui E. Lovinescu.

*

Pe parcurs, Nae Ionescu şi-a dezvoltat acest nucleu de idei, accentuîndu-şi nu numai antiliberalismul, ci şi ortodoxismul. În 1930 el a stabilit „o relaţie directă şi exclusivă“, după cum a observat Z. Ornea, „între românitate şi ortodoxia de tip răsăritean“36. „Suntem, ca atare, ortodocşi pentru că suntem români, şi suntem români pentru că suntem ortodocşi“37, enunţă Nae Ionescu, precizînd că în românitate intră numai cine întruneşte simultan amîndouă aceste note, etnicitatea şi ortodoxia. (Să observăm în treacăt că el anulează, prin asta, poziţia lui Maiorescu din 1879, enunţată cu ocazia discutării articolului 7 din Constituţie: „Religiunea […] este o notă accesorie a naţionalităţii“38.) În articolele dedicate problemei naţionale, Nae Ionescu scoate în afara românităţii: cetăţenii români de altă etnie, fie ei ortodocşi sau nu; etnicii români de altă religie decît cea ortodoxă39. La fel, stabileşte net că „A voi să fii român nu însemnează însă şi a fi român“40 (poziţie prin care îl contrazice, cel mai probabil în cunoştinţă de cauză, pe E. Lovinescu). Iar asimilarea nu este cu putinţă, scrie Nae Ionescu, repetînd o mai veche idee de-a sa din 1919 şi argumentînd-o spenglerian, deoarece o cultură are un „sîmbure“, un „element esenţial şi caracteristic generator“, care este „netransmisibil, netransformabil“ şi, în consecinţă, „neasimilabil“41. (Liderul legionar Vasile Marin va pleda cauza antisemită într-un mod asemănător.) La fel, argumentîndu-şi ideea autohtonistă, arată că „promoţia“ sa, numită a lui „Neculai Iorga“, are datoria să repună statul românesc pe baze româneşti, să unifice instrumentul politic (statul) cu realitatea culturală a naţiunii române (aceasta din urmă, gîndită în termenii precizaţi mai sus)42. Abia aşezarea statului şi a naţiunii pe baze autohtoniste şi pe ţărănime, împreună cu eliminarea „transplantului“ de forme apusene care s-a făcut la noi în ultima sută de ani, va permite ca „neamul nostru“ să se reculeagă şi să devină „creator în ordinea spirituală“43.

Tot acum, la sfîrşitul anilor ’20 şi începutul anilor ’30, organicismul naeionescian îmbracă definitiv expresia de ultimă modă – europeană, în fapt! – a colectivismului. „Nu există în univers decît colectivităţi“44, enunţă directorul Cuvîntului (şi trebuie să observăm că aceasta este una din puţinele idei importante care l-au pus la un moment dat, tîrziu de altfel, pe Sebastian în dificultate). El recomandă pentru colectivitatea românească, drept „politică net revoluţionară“, autarhia antieuropeană:

„o decuplare a noastră de la politica mondială; o închidere a noastră, cît mai departe împinsă, în graniţele noastre; o luare în considerare a realităţilor româneşti; [...] şi aşezarea temeiurilor unui stat românesc de structură ţărănească, singura formă [...] care poate îngădui o adevărată şi completă rodire a puterilor rasei noastre“45.

Nae Ionescu a avut convingerea că editorialele şi articolele sale din Cuvîntul sînt „numai reflexul unei stări de fapt“46. Cu alte cuvinte, el a pretins continuu că nu face decît să descrie realitatea, că vede semnele timpului şi cursul fatal al istoriei, care îi indică direcţiile viitoare; şi, în numele marilor necesităţi sau fatalităţi istorice, Nae Ionescu a uzat de tonul propriu, pe de o parte familiar, pe de altă parte sentenţios şi complet lipsit de considerente morale sau „sentimentale“. Au rezultat comentarii politice scrise de undeva foarte de sus, pe un ton apodictic şi care, în fapt, au justificat a priori – în numele fatalităţii istorice pe care el a avut pretenţia că o descrie – orice crimă şi orice oroare. Bazată în fapt pe o selecţie de fapte din realitatea întreagă, selecţie fireşte subiectivă, această pretenţie a lui Nae Ionescu a generat un stil oracular sec, asertoric, fascinant, care a funcţionat în sine, cu o logică internă autonomă; abia cînd compari comentariile lui despre un eveniment politic cu articolele altora, din alte ziare, de altă culoare politică, îţi dai seama că stilul lui Nae Ionescu, aparent ancorat în realitate şi în logică, este un enorm artificiu, care îl face pe acesta să prevestească sau să consemneze, fără nicio tresărire, orice crimă. E de discutat (mai ales pentru ultimele două luni ale anului 1933, cînd Nae Ionescu a prevestit aproape zilnic crime şi sînge) în ce măsură anunţarea continuă a unor catastrofe ce se vor produce cu necesitate influenţează sau nu producerea lor în fapt, fiind oarecum o apriorică legitimare a lor47.

Acesta este mediul de idei pe care l-a găsit în 1927 Sebastian la Cuvîntul şi în care a trăit pînă în 1934, deci vreme de aproape şapte ani, apreciindu-l, în Cum am devenit huligan, drept revoluţionar (ceea ce, în logica din 1934 a lui Sebastian, era un lucru valoros în sine), cu iniţiative politice la care orice „om de stînga“ ar fi fost moralmente „obligat“ să subscrie48. Să precizăm că toate ingredientele doctrinei naeionesciene erau deja prezente şi că unele probleme – teoria revoluţiei, teoria naţiunii, ortodoxismul, teoria regelui „stăpîn“, teoria unei Românii autarhice etc. – au fost dezvoltate de directorul Cuvîntului chiar sub ochii plini de admiraţie ai tînărului său discipol. Singurul element care, pînă în toamna anului 1933, a lipsit a fost antisemitismul, deşi toate premisele lui existau, expuse limpede din 1926 pînă în 1930.

Sebastian a lucrat la Cuvîntul din noiembrie 1927 pînă în ianuarie 1934, cînd ziarul a fost suspendat. El a scris aici de toate, de la cronici de carte la articole politice: după calculul Dorinei Grăsoiu, 883 de articole49. De la bun început, Nae Ionescu i-a acordat libertate deplină: „scrie ce vrei“50. În vara anului 1928, Nae Ionescu a devenit proprietarul ziarului51; iar Sebastian s-a aflat mereu sub protecţia şi sub autoritatea directă a acestui „maestru charismatic“ – cum l-ar numi George Steiner pe Nae –, asimilînd complet, „psihosomatic“, influenţa lui „totalitară“52.

12 Sebastian, Cum am devenit huligan, p. 79.

13 Ibidem, p. 79-80.

14 Maruca Cantacuzino-Enescu, Umbre şi lumini, p. 270-277.

15 Sebastian, Cum am devenit huligan, p. 80.

16 Ibidem, p. 81.

17 Ibidem, p. 83.

18 Ibidem.

19 Termenii sînt descriptivi, tipologici, iar nu moral-axiologici.

20 Sebastian, Cum am devenit huligan, p. 84.

21 Ibidem, p. 85.

22 Ibidem, p. 86-87.

23 Ibidem, p. 101.

24 Nae Ionescu, „Regionalism şi democraţie“, 28 sept. 1919, in Nae Ionescu, Opere, VI, p. 201.

25 Nae Ionescu, „Friedrich Muckle…“, ian. 1922; idem, „Ideile“, 1923; v. ibidem, p. 390, 432.

26 Nae Ionescu, „Reforma bisericească. Problema autonomiei“, 7-15 febr. 1920, in ibidem, p. 255.

27 Nae Ionescu, „Forme româneşti ale problemei religioase“, 1 febr. 1923, in ibidem, p. 438.

28 Nae Ionescu, „Descartes – părinte al democratismului contemporan“, 8-15 mai 1921, in ibidem, p. 342-343.

29 Nae Ionescu, „Tradiţionalism şi democraţie“, 14 aug. 1926, in Nae Ionescu, Roza vînturilor, p. 359-360.

30 Nae Ionescu, „Cultură şi democraţie“, 11 sept. 1926, in ibidem, p. 370.

31 Sebastian, Jurnal, nota din 27 nov. 1935, p. 41.

32 Nae Ionescu, „Problema Constituţiei“, 5-12 nov. 1922, in Opere, VI, p. 426.

33 Nae Ionescu, „Din literatura sionistă“, 8 mai 1911; idem, „Evoluţia naţionalismului la «Neamul românesc»“, 3 iul. 1911; v. ibidem, p. 43, 45.

34 Nae Ionescu, „Evreii şi socialismul“, 14 sept. 1919, in ibidem, p. 196.

35 Nae Ionescu, „Descartes – părinte al democratismului contemporan“, 8-15 mai 1921; idem, „Ţărănism şi sovietism“, 9-16 oct. 1921; idem, „Ideile“, 1923; v. ibidem, p. 343, 358, 432-433

36 Z. Ornea, Anii treizeci, p. 91.

37 Nae Ionescu, „A fi «bun român». Sorţii de isbîndă a nouei ofensive catolice“, in Cuvîntul, anul VI, nr. 1991, 5 nov. 1930.

38 T. Maiorescu, „Asupra declarării pentru revizuirea art. 7“, 24 febr. 1879, in Titu Maiorescu, Discursuri parlamentare, II, p. 170.

39 Nae Ionescu, „A fi «bun român»“, in Cuvîntul, anul VI, nr. 1987, 1 nov. 1930; idem, „Noi şi Catolicismul“, in Cuvîntul, anul VI, nr. 1988, 2 nov. 1930; idem, „A fi «bun român». Sorţii de isbîndă a nouei ofensive catolice“, in Cuvîntul, 5 nov. 1930; idem, „Iluziile catolicizanţilor“, in Cuvîntul, anul VII, nr. 1995, 9 nov. 1930; idem, „La închiderea unei discuţii. Între catolicism şi ortodoxie“, in Cuvîntul, anul VII, nr. 2033, 17 dec. 1930; idem, „«Internaţionala» sub glugă“, in Cuvîntul, anul VII, nr. 2034, 18 dec. 1930. Vezi şi răspunsurile lui Iosif Frollo, care defineşte naţiunea prin „loc“ şi „limbă“ (Iosif Frollo, „Cum s-ar putea defini noţiunea de român“, in Cuvîntul, anul VII, nr. 2005, 19 nov. 1930).

40 Nae Ionescu, „A fi «bun român»“, 1 nov. 1930.

41 Nae Ionescu, „«Internaţionala» sub glugă“, 18 dec. 1930.

42 Nae Ionescu, „De la «Sămănătorul» la noul stat românesc“, in Cuvîntul, anul VI, nr. 1907, 13 aug. 1930.

43 Nae Ionescu, „«Internaţionala» sub glugă“, 18 dec. 1930.

44 Nae Ionescu, „Eroarea filantropică“, 15 oct. 1931, in Roza vînturilor, p. 282.

45 Nae Ionescu, „Problema politicii noastre de stat“, 27 ian. 1932, in ibidem, p. 286-287.

46 Nae Ionescu, „Biserica ţăranilor“, 8 nov. 1926, in ibidem, p. 36.

47 Un reproş similar i-a adresat Charles Maurras lui Chauteaubriand. V. Charles Maurras, „Chateaubriand ou l’anarchie“, in Charles Maurras, Œuvres capitales, vol. II, Paris: Flammarion, 1954, p. 67-68.

48 Sebastian, Cum am devenit huligan, p. 68-71.

49 Dorina Grăsoiu, Mihail Sebastian sau ironia unui destin, p. 22, nota 47. Îmi pare rău că am descoperit această monografie numai după apariţia primei ediţii a cărţii mele; căci, deşi nu analizează orientarea politică a lui Sebastian, monografia, structurată cronologic şi plină de observaţii ingenioase, mi-ar fi economisit o mulţime de timp. Rămîne pentru mine nedumerirea de ce, după 1990, autoarea nu şi-a completat lucrarea cu un capitol despre publicistica politică a lui Sebastian.

50 Sebastian, Cum am devenit huligan, p. 75.

51 Nae Ionescu, scrisoare către Elena-Margareta Ionescu, Bucureşti, 5 aug. 1928, in Nae Ionescu şi Elena-Margareta Ionescu, Corespondenţa de dragoste, 2, p. 335.

52 George Steiner, Maeştri şi discipoli, p. 38-39.