Marius Turda, Modernism and Eugenics

© Marius Turda 2010

First published in English by Palgrave Macmillan, a division of Macmillan Publishers Limited under the title Modernism and Eugenics by Marius Turda. This edition has been translated and published under licence from Palgrave Macmillan. The author has asserted his right to be identified as the author of this work.

© 2014 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4990-7

ISBN PDF: 978-973-46-4991-4

ISBN print: 978-973-46-4886-3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: Harris & Ewing, Surori gemene care devin a doua oară mame împreună

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARIUS TURDA este profesor de istoria biomedicinei la Universitatea Oxford Brookes din Marea Britanie şi membru al Societăţii Regale Britanice a Istoricilor. Domeniile lui de cercetare sunt istoria eugenismului, rasismului şi ideologiile naţionaliste din Europa Centrală şi de Sud-Est. Printre cele mai recente cărţi publicate se numără Eugenics and Nation in Early Twentieth Century Hungary (Palgrave, 2014) şi Latin Eugenics in Comparative Perspective (Bloomsbury, 2014).

Pentru părinţii mei

Mulţumiri

Această ediţie în limba română este o versiune revizuită şi mult adăugită a volumului Modernism and Eugenics, apărut în 2010 la editura Palgrave Macmillan. Aş vrea să-i mulţumesc în primul rând lui Valentin Săndulescu, căruia îi aparţine ideea acestei traduceri şi care a făcut primele demersuri necesare găsirii unei edituri româneşti. Sorin Antohi m-a încurajat şi el să traduc această carte în limba română. Îi mulţumesc pentru sprijinul constant şi încrederea în mine.

Cu prilejul târgului de carte de la Londra din acest an, am avut ocazia să-l întâlnesc pe Adrian Şerban, director editorial al Editurii Polirom. Oferta sa generoasă de a contribui la colecţia „Historia” a făcut posibilă apariţia acestei cărţi. Îi mulţumesc şi pe această cale.

Lui Răzvan Pârâianu, traducătorul volumului, îi sunt profund recunoscător nu doar pentru această traducere, cât mai ales pentru prietenia lui din ultimii douăzeci de ani. Oameni ca el sunt foarte rari în ziua de azi.

De asemenea, vreau să-i mulţumesc lui Valentin Veron-Toma, care a citit tot textul cu mare atenţie şi mi-a oferit multe sugestii importante pentru îmbunătăţirea lui.

Versiunea finală a acestei traduceri a fost citită şi corectată de Cezar Petrilă. Îi mulţumesc.

Evident, nici unul dintre ei nu este responsabil pentru punctele de vedere exprimate în această carte.

Traducerea a fost sponsorizată prin intermediul unei burse primite de la Wellcome Trust din Londra (Grant no. 082802) şi de la Oxford Brookes University. Doresc să-i mulţumesc în special lui Carol Beadle pentru ajutorul şi prietenia ei.

În cele din urmă, vreau să le mulţumesc părinţilor mei, Ioana şi Gheorghe, pentru dragostea şi sprijinul lor moral.

Această carte le este dedicată lor, cu mult drag.

Introducere

Istoria eugenismului european, multă vreme privită prin prisma igienei rasiale naziste, a atins în sfârşit nivelul de maturitate conceptuală necesar pentru o examinare transnaţională, comparativă şi multidisciplinară. În istoriografia anilor 1970 şi 1980, eugenismul a fost interpretat exclusiv ca o teorie biologică a îmbunătăţirii omului, o îmbunătăţire bazată pe ideea de rasă sau clasă socială. Dar, totodată, eugenismul a fost (şi este) şi o filozofie identitară, născută în modernitate şi bazată pe argumente biomedicale de protecţie a individului şi a colectivităţii. Deşi disciplinele fondatoare sunt biologia şi medicina, eugenismul cuprinde un ansamblu eclectic de idei şi practici preluate din domenii extrem de diverse, cum sunt literatura, sociologia, antropologia sau religia. La rândul lor, aceste idei şi practici au interacţionat şi au suferit modificări în contextele sociale, politice şi naţionale specifice fiecărei ţări în parte¹.

Noile abordări ale eugenismului european critică ideea continuităţii neîntrerupte a eugenismului de la Republica de la Weimar la nazism², abordează teme ce ţin de feminism³, de minorităţi etnice⁴, de literatură de ficţiune, artă şi teatru⁵, de antropologie socială⁶ şi de asistenţa socială urbană⁷. Prin această carte, doresc să contribui cu propria mea perspectivă la această nouă direcţie de cercetare, concentrându-mă asupra componentei centrale a discursului şi a practicii eugenismului: idealul unei naţiuni sănătoase. Acest ideal nu a fost limitat doar la chestiuni ce ţin de identitate şi naţionalism, ci, odată cu creşterea credibilităţii ştiinţifice a eugenismului după 1900, a ajuns să influenţeze diversele teorii ale îmbunătăţirii sociale şi biologice care au apărut în perioada interbelică.

Istoriografia eugenismului a ajuns, în sfârşit, din urmă marile dezbateri de astăzi, nu numai din ştiinţele medicale, umaniste şi ale bioeticii, dar şi din domeniul istoric general. În prezent ia naştere o perspectivă sintetică şi critică, perspectivă care, pe de o parte, are în vedere relaţia dintre eugenism şi diversele ideologii politice şi regimuri culturale, iar pe de altă parte, scoate în evidenţă modul în care eugenismul a oferit unele dintre mijloacele practice şi conceptuale necesare dezvoltării unei perspective asupra lumii şi a unei etici biotehnologice. Totuşi, cum poate o asemenea diversitate conceptuală şi geografică să fie cuprinsă în aceeaşi interpretare normativă a unei istorii a eugenismului care este deopotrivă naţională şi internaţională?

Abundenţa cercetărilor cu privire la diversele aspecte ale modernităţii şi interesul interdisciplinar generat de acestea au dus la o preocupare tot mai mare faţă de diversele tradiţii ale eugenismului european. Istoria eugenismului european s-a extins, atât din punct de vedere geografic, cât şi tematic⁸. Dat fiind acest cadru conceptual inovator, constatăm cu surprindere că relaţia dintre eugenism şi naţionalism nu a fost cercetată corespunzător din punct de vedere comparativ. Lucrările existente se concentrează în mare măsură pe modul în care ideile eugenice au pătruns în culturile moderne⁹, neglijând însă un aspect important al relaţiei dintre eugenism şi modernitate: programul eugenic naţional. În secolul XX, toate statele din Europa au avut un program propriu de îmbunătăţire socială şi biologică a naţiunii şi au promovat un naţionalism eugenic. Făcând referire la un aforism clasic al lui Walter Benjamin, se poate spune că, în vreme ce comuniştii au politizat arta şi fasciştii au estetizat politica, eugeniştii au biologizat identitatea naţională.

Cu alte cuvinte, eugenismul este o interpretare ştiinţifică a procesului de degenerare şi regenerare biologică a individului şi societăţii. Argumentul principal al acestei cărţi este acela că o istorie a eugenismului care se limitează doar la discuţia ştiinţifică nu este o istorie completă. Ca orice alt curent de idei din istoria modernităţii europene, eugenismul trebuie înţeles în contextul său specific. Perfecţionarea umană propusă de eugenişti a fost, din această perspectivă, o componentă intrinsecă a aspiraţiei de a crea o nouă lume, guvernată de puterea şi capacitatea transformatoare a ştiinţelor moderne. Pentru a susţine afirmaţia conform căreia eugenismul este atât un ansamblu de interpretări ştiinţifice, cât şi o expresie a modernităţii, această carte pune în discuţie relaţia dintre eugenism, naţionalism şi modernitate în diverse ţări europene. În această perioadă, Europa a trecut printr-o profundă transformare teritorială, socială şi naţională, cunoscând o serie de sisteme politice care s-au succedat rapid: de la imperiu la state naţionale, de la democraţie la autoritarism, fascism şi comunism. În timpul acestor transformări profunde ale peisajului politic european, eugenismul a devenit o parte principală a unei agende biopolitice mai largi, care includea, pe lângă controlul eugenic al reproducţiei şi igiena rasială, igiena socială, sănătatea publică şi planificarea familială, cercetarea rasială a minorităţilor sociale şi etnice, precum şi sterilizarea şi eutanasierea. În acest context, eugenismul s-a diversificat ideologic odată cu răspândirea sa geografică, fiind sprijinit de elitele politice şi profesionale europene, indiferent de afilierea lor politică sau intelectuală.

Pentru a surprinde natura versatilă a eugenismului european, această carte recurge la două abordări metodologice principale. Prima scoate în evidenţă diversitatea gândirii eugenice, care, ca majoritatea ideologiilor politice şi sociale moderne, cuprinde o varietate semnificativă de puncte de vedere. În loc să privim eugenismul ca pe o structură discursivă rigidă bazată pe ideea de rasă, gen sau clasă, este mult mai potrivită tratarea acestuia ca un sistem de gândire polisemantic¹⁰. Aşa cum bine observa Lene Koch, eugenismul „nu a fost o entitate fixă [...]. Ca şi în cazul conceptului de «ştiinţă», o singură definiţie ar fi inevitabil arbitrară şi puţin utilă unui studiu istoric”¹¹.

Cea de-a doua abordare metodologică se înscrie în istoria intelectuală a conceptelor (Begriffsgeschichte). În termenii lui Melvin Richter, „Begriffsgeschichte aduce în agenda istoricilor întrebări legate de semnificaţia schimbării şi a continuităţii ori a contestării şi a consensului în ceea ce priveşte limbajul politic şi social”¹². Eugenismul este un concept istoric contestat, a cărui semnificaţie istorică, politică şi socială este încă puţin înţeleasă. Tocmai de aceea istoria eugenismului nu poate fi tratată fără a lua în considerare discursurile politice şi culturile naţionale specifice lui, mediul în care ideile eugenice au fost formulate şi definite. Robert Nye a intuit foarte bine aceasta când a prezentat istoria eugenismului ca pe o „istorie culturală în care teorii biologice şi medicale de diverse provenienţe au fost mediate de influenţele sociale ale instituţiilor, de puterea politică, de particularităţile personalităţilor implicate şi de logica inexorabilă a geopoliticii”¹³. Cercetând argumentele principale ale unor autori atât de diverşi precum cei prezentaţi în această carte, devine posibilă o vedere de ansamblu ce scoate în evidenţă modurile în care curentele politice şi culturale – cum ar fi rasismul, naţionalismul, fascismul, nazismul şi comunismul – au folosit ştiinţa, influenţând treptat modul în care eugenismul a fost definit până în anii 1950.

Această carte ia în discuţie proiecte eugenice din diverse ţări europene, precum Marea Britanie, Germania, Norvegia, Franţa, Italia, Spania, Portugalia, Uniunea Sovietică, Cehoslovacia, Ungaria, România, Bulgaria şi Grecia. Sunt ţări care diferă atât din punctul de vedere al istoriei, politicii şi tradiţiei lor culturale, cât şi din punctul de vedere al religiei dominante. Toate sunt preponderent creştine, însă unele sunt catolice, altele protestante, unele catolice şi protestante, iar altele, mai puţine la număr, ortodoxe. Dacă la acest mozaic adăugăm şi Turcia şi minoritatea musulmană din Iugoslavia interbelică, eterogenitatea culturală, lingvistică şi religioasă a acestor ţări este evidentă, cu atât mai mult cu cât fiecare îşi afirma propria particularitate. Cu toate acestea, forţa regeneratoare a modernismului eugenic a reprezentat o atracţie indiscutabilă. În acest context, se impun o serie de întrebări. Cum era definită naţiunea în aceste ţări? Era ea doar o „comunitate imaginată” care unea indivizi şi grupuri în jurul unor trăsături lingvistice, politice, culturale şi religioase împărtăşite de aceştia sau, dimpotrivă – aşa cum susţineau eugeniştii –, era o comunitate de sânge şi gene determinată de o moştenire ereditară specifică? Mai mult, ce au în comun mişcările eugenice de regenerare naţională din aceste ţări?

Specificul social şi economic local a influenţat direct modul în care au fost înţelese şi puse în practică principiile eugenice. Ţări precum Marea Britanie şi Germania, de exemplu, aveau un grad mult mai înalt de industrializare şi urbanizare decât Iugoslavia, România, Bulgaria sau Grecia, care erau în mare măsură rurale şi agrare. Cu toate acestea, preocuparea pentru un corp naţional sănătos a fost peste tot aceeaşi de-a lungul întregii perioade investigate aici, indiferent cât de diferite s-au dovedit a fi în practică respectivele mişcări eugeniste. O asemenea abordare este cu atât mai necesară când luăm în discuţie istoria eugenismului din Europa Centrală, de Est şi de Sud-Est. Până de curând, ţările din aceste regiuni au fost neglijate de istorici, în ciuda faptului că au atât de mult de oferit pentru înţelegerea legăturii dintre eugenism, naţionalism şi modernitate, în contexte politice şi culturale atât de variate¹⁴. Un alt aspect important este acela că în aceste regiuni a existat o tradiţie intelectuală care a influenţat direct asocierea eugenismului cu modernitatea, şi anume idealizarea lumii rurale¹⁵. Spre deosebire de ţări precum Marea Britanie, unde ţărănimea dispăruse de mult la sfârşitul secolului al XIX-lea¹⁶, în ţările Europei Centrale, de Est şi de Sud-Est ţărănimea nu doar supravieţuise, dar era chiar preponderentă. Drept urmare, eugeniştii au considerat ţărănimea o întrupare a fertilităţii rasiale şi a vigorii naţionale¹⁷. Asemenea colegilor lor din Suedia şi Norvegia, mulţi igienişti şi susţinători ai reformelor din sistemul de sănătate din Iugoslavia, România sau Bulgaria au pledat pentru o formă de pastoralism eugenic¹⁸, elogiind comunităţile rurale în detrimentul oraşelor – şi în general al spaţiilor urbane –, care erau descrise ca fiind degenerate şi periculoase pentru sănătatea rasială a naţiunii¹⁹.

Există o literatură bogată despre eugenismul britanic, german şi american, despre legătura dintre eugeniştii germani şi sovietici din anii 1920 şi despre încercările eugeniştilor italieni, francezi, români şi spanioli de a construi un „eugenism latin”, diferit de ceea ce ei percepeau drept un eugenism „nordic”, mult mai rasist. În schimb, se cunosc puţine lucruri despre istoria eugenismului din Europa Centrală, de Est şi de Sud-Est. Autorii care au scris despre eugenismul francez sau italian au recunoscut, de pildă, contribuţia românească la istoria eugenismului european. Dar în ce a constat această contribuţie? Puţinele studii despre eugenismul românesc nu au explicat încă relevanţa acestuia în contextul internaţional – şi acesta este un alt aspect al istoriei eugenismului european pe care prezenta carte doreşte să-l elucideze.

Este necesară o comparaţie asimetrică pentru a evalua contextele naţionale care au împărtăşit idei şi practici eugenice similare în ciuda diferenţelor de stil, uneori semnificative. Această abordare este menită să scoată în evidenţă faptul că eugenismul nu numai că a oferit o nouă interpretare a corpului naţional şi social, ci a influenţat şi tehnicile de igienă şi patologie medicală fără de care naţiunile moderne ar fi degenerat şi, fiind astfel slăbite biologic şi social, ar fi pierdut teritorii şi resurse naturale. Analizând îndeaproape aceste tehnici, înţelegem ceea ce Alison Bashford descria drept „imaginarul politic şi cultural al corpurilor umane şi al naţiunilor”²⁰. Acest imaginar este folosit atât de modernitate, cât şi de eugenism, în măsura în care amândouă încorporează un nou ideal de umanitate în programul lor revoluţionar de purificare socială şi naţională.

Scopul acestei analize nu este de a oferi o istorie exhaustivă a eugenismului european, ci de a examina modul în care mişcările eugenice au influenţat atât viziunile asupra regenerării naţionale, cât şi ideologiile biopolitice sau modelele de inginerie socială şi rasială. Din acest motiv, cartea are două obiective: examinarea metodologiilor prin care corpul uman a fost definit eugenic de oameni de ştiinţă, intelectuali şi politicieni şi analizarea modului în care corpul colectiv al naţiunii a fost reprezentat în discursul eugenic şi biopolitic, care urmărea să contracareze un presupus proces de decădere culturală şi degenerare biologică.

Către sfârşitul secolului al XIX-lea, naţiunile erau tot mai des înfăţişate ca nişte organisme vii care existau în funcţie de legile biologice şi care încorporau o moştenire genetică aparte, o sumă a virtuţilor rasiale proprii transmise din generaţie în generaţie²¹. După 1900, mai ales, această relaţie intimă dintre individ şi comunitatea rasială din care făcea parte a contribuit esenţial la apariţia unei ontologii eugenice a naţiunii. Ca urmare a acestui proces, corpul uman a devenit un simbol al corpului colectiv al naţiunii, descris ca un organism capabil de evoluţie biologică, adică un corp care se naşte, creşte, îmbătrâneşte şi moare. Ca răspuns eminamente modern la pericolul dispariţiei culturale şi biologice a naţiunii, eugenismul a creat un discurs ştiinţific specific, a cărui legitimitate provenea din preocuparea pentru îmbunătăţirea calităţilor biologice ale populaţiei şi protejarea sănătăţii sale. Majoritatea eugeniştilor au subliniat specificul naţional chiar şi atunci când căutau să identifice acele trăsături dezirabile dăruite de natură întregii umanităţi. La vremea când Galton propunea teoriile sale eugenice, naţiunea devenise deja categoria analitică dominantă a discursurilor culturale şi politice despre îmbunătăţirea omului²². Chiar şi socialiştii şi liberalii – pentru care o definiţie biologizată a apartenenţei naţionale era mai puţin atractivă – au fost seduşi de idealul unei naţiuni sănătoase²³.

Odată cu apariţia ştiinţei care se ocupă de genetică, aproape de sfârşitul secolului al XIX-lea, un nou sens al identităţii s-a format pe baza argumentelor biologice. În stilul său inimitabil, Michel Foucault a definit acest proces de înstăpânire disciplinară „tehnologia politică a corpului”, indicând importanţa crucială pe care modernitatea o acordă relaţiei dintre puterea politică şi cunoaşterea ştiinţifică²⁴. În cadrul acestei noi epistemologii biopolitice, eugenismul a părut una dintre cele mai promiţătoare soluţii la o serie de crize sociale, economice şi politice caracteristice modernităţii europene de la sfârşitul secolului al XIX-lea. Mai mult, discursul eugenic – asemenea modernităţii însăşi – era profund ancorat în ceea ce Reinhart Koselleck numea Neuzeit, adică începutul unei noi ere istorice în cultura europeană. Prin faptul de „a fi capabil să iei istoria de la capăt”²⁵, când pericolul disoluţiei rasiale şi înfrângerii naţionale apărea drept iminent, eugenismul a oferit o strategie convingătoare pentru a proteja trecutul glorios al naţiunii de un prezent nesatisfăcător şi de a-l transforma într-un viitor mai bun.

Dezvoltarea teoriilor eugenice nu numai că a avut un impact asupra reprezentărilor corpului în imaginaţia modernă, dar a şi transformat naţiunea într-un obiect al expertizei şi al reglementărilor ştiinţifice. Această biologizare a identităţii naţionale a avut un impact semnificativ asupra eugenismului european, mai ales după Primul Război Mondial. Naţiunea, la fel ca şi rasa, a fost descrisă ca o entitate biologică ale cărei natalitate şi longevitate trebuie să fie îndeaproape supravegheate. Într-o vreme când teoriile destinului biologic au fost promovate atât de elitele politice, cât şi de cele intelectuale, eugeniştii au oferit oportunitatea regenerării naţionale, combinând dogmele ştiinţifice cu noţiunile rasiale.

Spre deosebire de alte strategii moderne destinate salvării comunităţii de la decădere culturală şi degenerare biologică, precum fascismul şi comunismul, eugenismul a reuşit să combine finitudinea biologică a individului uman cu existenţa eternă a naţiunii. Susţinând că statul trebuie să intervină pentru îmbunătăţirea corpului său social prin măsuri eugenice, eugeniştii credeau într-un ţel nobil, şi anume crearea unei naţiuni puternice şi sănătoase. Astfel, ei nu erau preocupaţi doar de salvarea individului de anomia modernităţii, ci se angajau şi în efortul de a salva naţiunea, de a-i asigura un destin istoric pe măsură.

Trebuie reamintit că eugenismul nu a apărut numai ca o critică biologică a modernităţii sau ca un efect al controlului instituţional, politic şi juridic al populaţiei aflate pe un anumit teritoriu, ci şi ca o strategie defensivă a rasei. Determinaţi de nevoia de a crea un sens mai puternic al coeziunii sociale şi al împărtăşirii unei identităţi colective, în urma profundelor schimbări structurale ale societăţii moderne, eugeniştii au făcut apel la un imaginar rasial pentru a justifica biologizarea apartenenţei naţionale practicate de ei. Pe de o parte, orice identitate de rasă era determinată de graniţe biologice, sociale şi culturale care îi separau pe cei ce aparţineau comunităţii de toţi ceilalţi, care rămâneau străini sau chiar potenţial inamici. Pe de altă parte totuşi, eugeniştii au creat un sistem de asanare internă prin care cei găsiţi „nesănătoşi”, „bolnavi” sau „antisociali” erau separaţi de cei „sănătoşi” şi majoritari, făcând obiectul unor măsuri radicale cum ar fi sterilizarea sau eutanasierea. Aşa cum a explicat eugenistul şi sexologul britanic Havelock Ellis:

Dacă în eforturile noastre de a crea condiţii sociale mai bune şi de a îmbunătăţi rasa noi căutăm să cultivăm un sens al ordinii, să încurajăm simpatia şi grija, să smulgem buruienile din rădăcină, asta nu înseamnă că vrem să ucidem libertatea şi bucuria, ci dimpotrivă, că dorim crearea condiţiilor necesare pentru asigurarea şi sporirea libertăţii şi a bucuriei. În această privinţă, într-adevăr, grădinarul în grădina lui este simbolul şi călăuza noastră²⁶.

De la apariţia lui la sfârşitul secolului al XIX-lea – şi însoţit de „adevărurile” despre natura umană descoperite de discipline ca sociologia, statistica, antropologia şi medicina –, eugenismul a îmbinat viziuni uneori diametral opuse despre îmbunătăţirea omului într-o formă nouă şi unică de cunoaştere ştiinţifică, bazată atât pe teoriile evoluţiei şi eredităţii, cât şi pe controlul populaţiei. Reflectând această mare varietate de experienţe sociale şi culturale, eugenismul a avut înţelesuri mai degrabă schimbătoare, fluide, şi nu fixe, fie că este vorba de contextul naţional sau de cel internaţional. Astfel, deşi în Europa au existat modele eugenice diferite, toate s-au bazat pe trei principii: primul era rolul important al eredităţii în determinarea condiţiilor psihice ale individului uman, al doilea era legătura dintre biologie, medicină şi sănătatea naţiunii, iar al treilea era politizarea ştiinţei. Aceste trei principii au fost testate ulterior în timpul cataclismului Primului Război Mondial, prefigurând apariţia unor noi forme de biologizare a identităţii naţionale în perioada interbelică şi în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Odată cu drepturile individuale şi religioase, reconfigurarea sferei private tradiţionale a fost una dintre consecinţele importante ale acestei biologizări a identităţii naţionale. De fapt, graniţa dintre sfera privată şi cea publică a fost treptat eliminată datorită ideii de responsabilitate publică faţă de naţiune. O altă consecinţă a fost reinterpretarea biologică a identităţii individului. David Horn a descris indivizii rezultaţi din acest construct eugenic drept „corpuri sociale care nu îşi găsesc locul nici în ordinea naturală şi nici în sfera privată, ci în domeniul modern al cunoaşterii şi intervenţiei, creat de statistică, sociologie, igienă socială şi asistenţă socială”²⁷. În cele din urmă, eugenismul a operat prin investigarea proceselor biologice şi sociale, intervenind decisiv în relaţia triadică dintre individ, naţiune şi stat. De aceea, eugenismul nu trebuie tratat ca un episod izolat al istoriei secolului XX, ieşit din ordinea dezvoltării ştiinţelor naturale şi medicale, ca o deviaţie de la normă şi ca o versiune distorsionată a darwinismului social, care şi-a găsit împlinirea în fascism şi în politica genocidală a nazismului, ci ca o realitate integrală a modernităţii europene, o realitate în care statul şi individul s-au angajat împreună într-o încercare fără precedent de reînnoire a comunităţii naţionale²⁸.

*

Această explorare a impactului pe care l-a avut discursul eugenist asupra naţiunilor Europei până în anii 1950 este structurată după cum urmează. Capitolul 1 investighează naşterea eugenismului în forma sa modernă şi identifică un număr de teme eugenice importante pentru sfârşitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX. S-a scris mult despre contribuţia englezului Francis Galton la apariţia eugenismului. Urmărind o serie de publicaţii apărute în al şaptelea şi în al optulea deceniu al secolului al XIX-lea, acesta s-a lansat în formularea unei noi filozofii ştiinţifice bazate pe teoria selecţiei naturale şi a eredităţii, pe care a numit-o eugenism, de la cuvântul grec εὐγενής (nobil din naştere). Galton spera că, odată cu secularizarea şi acceptarea tot mai largă a teoriilor evoluţionismului şi eredităţii, eugenismul va deveni religia ştiinţifică a viitorului.

Dar cum a fost interpretat eugenismul lui Galton şi cum a fost adoptat el în Marea Britanie şi în celelalte ţări europene? Cum au reacţionat adepţii eugenismului din Norvegia, Italia, Cehia sau Ungaria, de exemplu, la modelele alternative, precum ideile germane de igienă şi îmbunătăţire rasială sau teoriile franceze despre puericultură? Existenţa acestei polifonii terminologice sugerează că printre adepţii eugenismului din Europa au existat îndoieli cu privire la capacitatea conceptului de eugenie de a acoperi toate aspectele legate de îmbunătăţirea biologică, socială şi rasială.

La nivel practic, acest proces de negociere conceptuală, de adoptare sau negare, ridică două probleme cu implicaţii mai largi: cum poate fi creată o paradigmă ştiinţifică, aşa cum este eugenismul, care să fie compatibilă cu particularităţile sociale şi naţionale? Iar apoi, pot fi eugeniştii responsabili de îndrumarea ştiinţifică a naţiunii într-o perioadă de profunde transformări sociale şi politice? Ridicând simultan problema legitimităţii ştiinţifice şi cea a urgenţei unei acţiuni practice, suporterii eugenismului au impus elitei culturale şi politice să reacţioneze mult mai hotărât la problemele medicale şi sociale care afectau organismul naţiunii, încă de la sfârşitul secolului al XIX-lea.

Al doilea capitol abordează legătura dintre eugenism şi tendinţa modernităţii către distrugerea totală, atât de evident exprimată în perioada dintre 1914 şi 1918. O analiză a relaţiei dintre eugenism şi Primul Război Mondial oferă o foarte bună cale de a înţelege modul în care ideile ştiinţifice de igienă şi sănătate au găsit un teren fertil în discursul naţionalist şi rasist şi cum acest discurs a ajuns să definească agenda social-politică în perioada interbelică. Dacă înainte de Primul Război Mondial eugeniştii făceau parte dintr-o comunitate transnaţională ştiinţifică, în timpul războiului mulţi dintre aceştia au devenit angrenaţi activ în politica naţională a propriilor state, punând ideile eugenice în aplicare sub presiunea imperativelor ideologice ale ţărilor lor, renunţând astfel la universalismul de dinainte de război.

După 1918, problemele legate de sănătate, igienă, eugenie, demografie şi populaţie au devenit extrem de importante pentru politica naţională a statelor europene. Conform mitologiei naţionale postbelice, comunitatea naţională trebuia să se regăsească nu doar sub drapelul ideologiei cultural-politice, ci şi într-o nouă sinteză între responsabilitatea biologică şi cea eugenică faţă de naţiune. Pe scurt, apariţia eugenismului naţional în numeroase ţări europene era răspunsul societăţilor respective la nevoia unor noi fundamente identitare pe care să se dezvolte atât individul, cât şi naţiunea din care acesta făcea parte.

De aceea, capitolul 3 analizează legătura dintre modernitate şi aplicarea practică a eugenismului. Încă de la mijlocul secolului al XIX-lea, numeroşi medici, biologi, sociologi şi antropologi, împreună cu ierarhi ai Bisericii şi lideri politici, au exprimat constant opinii şi planuri eugeniste menite să protejeze naţiunea şi rasa de presupusa ameninţare a degenerării biologice, planuri de îmbunătăţire a sănătăţii populaţiei şi de înmulţire a numărului familiilor sănătoase. De-a lungul Europei, eugeniştii erau interesaţi atât de eugenismul pozitiv, cât şi de cel negativ, unul fiind concentrat pe politica de încurajare a reproducţiei celor consideraţi sănătoşi şi, astfel, utili societăţii, iar celălalt era menit descurajării şi împiedicării reproducerii celor consideraţi „inferiori” şi „inadecvaţi”.

În anii 1930 şi 1940, în majoritatea statelor europene au fost introduse legi care permiteau practicile eugenice negative, cum ar fi reglementările mariajului, segregarea sexuală sau sterilizarea. În acelaşi timp, discuţia despre eugenism s-a extins. Iniţial un subiect rezervat medicilor şi biologilor, eugenismul a început treptat să atragă şi alte categorii profesionale, în principal lideri religioşi, experţi în ştiinţe juridice, antropologi, sociologi şi statisticieni, declanşând pretutindeni dezbateri aprinse cu privire la utilitatea şi aplicarea teoriilor de perfecţionare umană. În unele cazuri, sprijinirea proiectelor eugenice a fost un simptom al răspândirii rasismului şi antisemitismului (precum în Germania nazistă). În cele mai multe cazuri, eugenismul a reprezentat expresia unei dorinţe de a proteja şi întări corpul naţiunii. Scopul era crearea unei naţiuni sănătoase, a unei populaţii numeroase şi puternice printr-un act total de regenerare individuală şi colectivă. Revenind la „tehnologiile politice ale corpului” ale lui Foucault, eugenismul a dat unui mare număr de politicieni şi intelectuali de pe tot cuprinsul Europei posibilitatea de a vorbi despre modalităţile de a controla corpul naţiunii prin cultivarea şi selectarea indivizilor cu calităţi deosebite şi, nu în ultimul rând, despre purificarea rasei. Vocabularul eugenic s-a suprapus astfel cu o terminologie politică şi culturală care făcea trimitere la declinul rasial şi naţional, amplificând pentru fiecare naţiune sentimentul de asediu şi de luptă împotriva unor inamici atât din exterior, cât şi din interior.

În acest sens, capitolul 4 analizează relaţia dintre eugenism şi reprezentările biopolitice ale naţiunii. Sfârşitul Primului Război Mondial, cu prăbuşirea imperiilor austro-ungar, german, ţarist şi otoman, precum şi crearea noilor state naţionale care i-au urmat au accentuat fragmentarea politică a culturii şi politicii europene. Treptat, eugenismul a fost folosit de naţionalismul centralizat şi integral cu scopul de a crea o comunitate naţională ideală şi un stat omogen din punct de vedere etnic. Indiferent că era vorba despre dovedirea capacităţii rasiale superioare a Imperiului Britanic, recuperarea prestigiului pierdut al Germaniei, proiectul politic al României Mari sau asigurarea supravieţuirii naţiunii maghiare după dezastrul de la Trianon, eugenismul a furnizat elementele necesare cimentării legăturii dintre biopolitică şi imperativul naţional.

Potrivit diagnosticului eugenic, corpul biologic al naţiunii este în mod constant ameninţat de contaminarea cauzată de amestecul periculos cu indivizi de origine etnică şi cu calităţi biologice diferite şi, în cele mai multe cazuri, inferioare. Transpusă la nivelul geopolitic al perioadei interbelice, această percepţie a creat o anumită dinamică biopolitică în care anxietăţile referitoare la viitorul naţiunii şi rasei erau direct asociate cu frica de absorbţie şi asimilare în statele naţionale vecine şi cu teama de impactul potenţial vătămător al enclavelor minorităţilor etnice. În anii 1920 şi 1930, eugenismul urmărea asanarea acestui spaţiu etnic conflictual propunând o nouă viziune a comunităţii naţionale: o comunitate din care era eliminată alteritatea, pericolul reprezentat de „Celălalt”. Este important să subliniem această viziune a perfecţiunii naţionale bazate pe eugenism şi felul în care a fost constant modificată şi recreată în diverse ţări europene.

Odată ce statele moderne au devenit tot mai obsedate de misiunea lor istorică – crearea unei naţiuni puternice, omogene atât din punct de vedere cultural, cât şi biologic –, ele au apelat tot mai mult la mijloace coercitive (cum ar fi stigmatizarea, discriminarea, segregarea, sterilizarea şi purificarea etnică) pentru a proteja membrii aleşi ai comunităţii naţionale şi pentru a-i elimina pe cei socotiţi periculoşi – din punct de vedere social, cultural sau etnic – pentru corpul naţiunii. Prin prisma observaţiilor ştiinţifice furnizate de biologie, medicină, antropologie, sociologie şi statistică, eugenismul a contribuit decisiv la crearea unei viziuni asupra perfecţiunii umane, în care indivizii şi grupurile etnice considerate periculoase pentru naţiune trebuiau eliminate – fie fizic, prin sterilizare sau eutanasiere, fie prin transfer de populaţii. Foarte puţini s-au îndoit de necesitatea abordării ştiinţifice pentru a legitima şi a raţionaliza ingineria socială şi transformarea biopolitică a statului-naţiune, fie că era vorba de purificarea naţiunii de „genele deteriorate” sau de protejarea naţiunii de amestecul cu elementele „rasiale inferioare”. Or, dacă cineva doreşte să înţeleagă legătura dintre eugenism şi ideologiile politice moderne, precum fascismul, nazismul şi comunismul, această epistemologie problematică a modernităţii este cea care are nevoie de o mai bună înţelegere istorică.

Odată ce legătura dintre eugenism, naţionalism şi modernitate este conceptualizată, atât din punctul de vedere al istoriei sale, cât şi al argumentelor ştiinţifice pe care le-a oferit, capătă contur o interpretare mult mai nuanţată şi pertinentă a legăturii dintre ştiinţă şi politică. După al Doilea Război Mondial, conştienţi de sensibilitatea opiniei publice referitoare la acest subiect, biologii, medicii, antropologii şi geneticienii au încercat să separe disciplinele lor de ingineria eugenică şi rasială de dinainte de război²⁹. În acest sens, prezenta carte nu este doar o contribuţie la istoria culturală şi socială a modernităţii, ci şi un prilej de reflecţie asupra dezbaterilor curente în legătură cu rolul ştiinţei în formarea identităţilor individuale şi colective. Ea sugerează că istoria eugenismului european este relevantă pentru orice discuţie prezentă despre controlul populaţiei şi al fertilităţii, despre sterilizare şi eutanasiere, despre fertilizarea in vitro şi obsesia secolului XXI în privinţa tehnicilor de perfecţionare umană.

Istoria eugenismului european ilustrează în mod clar felul în care, printr-un proces complex de negociere, unele idei ştiinţifice universale despre îmbunătăţirea omului au fost transformate în programe de inginerie socială şi biologică. Istoria complexă a eugenismului european nu numai că serveşte, de exemplu, pentru ilustrarea modului în care a fost folosită ştiinţa în scopuri politice, ci indică totodată existenţa unei anumite atracţii pentru idealul eugenic de proiectare şi control al populaţiei umane, un ideal pe care toate ideologiile politice şi culturale ale modernităţii l-au găsit irezistibil.

Note

Introducere

1. Merită amintite câteva perspective istoriografice pentru acest subiect în plină dezvoltare: Robert A. Nye, „The Rise and Fall of the Eugenics Empire: Recent Perspectives on the Impact of Biomedical Thought in Modern Society”, The Historical Journal 36 (1993), 687-700; Frank Dikotter, „Race Culture: Recent Perspectives on the History of Eugenics”, The American Historical Review 103 (1998), 467-478; Peter Weingart, „Science and Political Culture: Eugenics in Comparative Perspective”, Scandinavian Journal of History 24 (1999), 163-177; Paul Crook, „American Eugenics and the Nazis: Recent Historiography”, The European Legacy 7 (2002), 363-381; Marius Turda, „Recent Scholarship on Race and Eugenics”, The Historical Journal 51 (2008), 1115-1124.

2. Vezi Sheila F. Weiss, Race Hygiene and National Efficiency: The Eugenics of Wilhelm Schallmayer (Berkeley: University of California Press, 1987); idem, The Nazi Symbiosis: Human Genetics and Politics During the Third Reich (Chicago: University of Chicago Press, 2010); Paul J. Weindling, Health, Race and German Politics between National Unification and Nazism, 1870-1945 (Cambridge: Cambridge University Press, 1989); Hans-Walter Schmuhl, The Kaiser Wilhelm Institute for Anthropology, Human Heredity and Eugenics, 1927-1945: Crossing Boundaries (Dordrecht: Springer, 2010).

3. Discursul eugenic descrie în general femeile ca pe nişte „corpuri reproductive” care trebuie să fie supuse autorităţii bărbatului. Vezi Gisela Bock, „Racism and Sexism in Nazi Germany: Motherhood, Compulsory Sterilization, and the State”, Signs 8 (1983), 400-421; Ann Taylor Allen, „Feminism and Eugenics in Germany and Britain, 1900-1940: A Comparative Perspective”, German Studies Review 23 (2000), 477-505; Lesley Hall, „Women, Feminism and Eugenics”, în Robert A. Peel (ed.), Essays in the History of Eugenics (Londra: Galton Institute, 1998), 36-51.

4. Tudor Georgescu, „Ethnic Minorities and the Eugenic Promise: The Transylvanian Saxon Experiment with National Renewal in Inter-War Romania”, European Review of History 17 (2010), 861-880; Ben Thorne, „Assimilation, Invisibility, and the Eugenic Turn in the «Gypsy Question» in Romanian Society, 1938-1942”, Romani Studies 21 (2011), 177-205.

5. Vezi Donald J. Childs, Modernism and Eugenics: Woolf, Eliot, Yeats, and the Culture of Degeneration (Cambridge: Cambridge University Press, 2001); Angelique Richardson, Love and Eugenics in the Late Nineteenth Century: Rational Reproduction and the New Woman (Oxford: Oxford University Press, 2003); Fae Brauer şi Anthea Callen (eds.), Art, Sex and Eugenics (Londra: Ashgate, 2008); Alison Sinclair, „Social Imaginaries: The Literature of Eugenics”, Studies in History and Philosophy of Biological and Biomedical Sciences, 39 (2008), 240-246; Tamsen Wolff, Mendel’s Theatre: Heredity, Eugenics and Early Twentieth-Century American Drama (Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2009).

6. David G. Horn, „Constructing the Sterile City: Pronatalism and Social Sciences in Interwar Italy”, American Ethnologist 18 (1991), 581-601.

7. Wolfgang Voigt, „The Garden City as Eugenic Utopia”, Planning Perspectives 4 (1989), 295-312; Gisela Hauss şi Béatrice Ziegler, „City Welfare in the Sway of Eugenics: A Swiss Case Study”, The British Journal of Social Work 38 (2008), 751-770; Britta I. McEwen, „Welfare and Eugenics: Julius Tandler’s Rassenhygienische Vision for Interwar Vienna”, Austrian History Yearbook 51 (2010), 170-190.

8. Până în prezent, cel mai remarcabil efort colectiv li se datorează lui Alison Bashford, Phillipa Levine (eds.), The Oxford Handbook of the History of Eugenics (New York: Oxford University Press, 2010). Dintre lucrările anterioare merită amintite: Mark B. Adams (ed.), The Wellborn Science. Eugenics in Germany, France, Brazil, and Russia (Oxford: Oxford University Press, 1990); Stefan Kühl, The Nazi Connection: Eugenics, American Racism and German National Socialism (New York: Oxford University Press, 1994); Nils Roll-Hansen şi Gunnar Broberg (eds.), Eugenics and the Welfare State: Sterilization Policy in Norway, Sweden, Denmark, and Finland, ediţia a II-a (East Lansing: Michigan State University Press, 2005) (prima ediţie în 1997); Marius Turda şi Paul J. Weindling (eds.), Blood and Homeland: Eugenics and Racial Nationalism in Central and Southeast Europe, 1900-1944 (Budapesta: Central European University Press, 2007).

9. Dintre cele mai bune lucrări pe această temă pot fi amintite: Laura Doyle, Bordering on the Body: The Racial Matrix of Modern Fiction and Culture (New York: Oxford University Press, 1994); Donald J. Childs, Modernism and Eugenics: Woolf, Eliot, Yeats, and the Culture of Degeneration (Cambridge: Cambridge University Press, 2001); Angelique Richardson, Love and Eugenics in the Late Nineteenth Century: Rational Reproduction and the New Woman (Oxford: Oxford University Press, 2003).

10. Pentru o abordare similară, vezi Peter Weingart, „Eugenics – Medical or Social Science?”, Science in Context 8 (1995), 197-207; Lene Koch, „Past Futures: On the Conceptual History of Eugenics – a Social Technology of the Past”, Technology Analysis & Strategic Management 18 (2006), 329-344.

11. Lene Koch, „Eugenic Sterilisation in Scandinavia”, The European Legacy 11 (2006), 308.

12. Vezi Melvin Richter, The History of Political and Social Concepts: A Critical Introduction (Oxford: Oxford University Press, 1995), 10. Vezi şi Reinhart Koselleck, Futures Past: On the Semantics of Historical Time (Cambridge: MIT Press, 1985).

13. Nye, „The Rise and Fall of the Eugenics Empire”, 688.

14. Pentru Polonia, vezi Magdalena Gawin, Rasa i nowoczesność: historia polskiego ruchu eugenicznego, 1880-1952 (Varşovia: Wydawnictwo Neriton, 2003); pentru Ungaria, vezi Marius Turda, Eugenics and Nation in Early Twentieth Century Hungary (Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2014); pentru România, vezi Maria Bucur, Eugenics and Modernization in Interwar Romania (Pittsburgh: University of Pittsburgh Press, 2002). Pentru o discuţie recentă, vezi Christian Promitzer, Sevasti Trubeta, Marius Turda (eds.), Health, Hygiene and Eugenics in Southeastern Europe to 1945 (Budapesta: Central European University Press, 2011), şi Björn M. Felder, Paul J. Weindling, Baltic Eugenics: Biopolitics, Race and Nation in Interwar Estonia, Latvia and Lithuania, 1918-1940 (Amsterdam: Rodopi, 2013).

15. Acesta nu a fost un fenomen restrâns doar la Europa Centrală, de Est şi de Sud-Est. Eugeniştii americani, britanici, norvegieni sau germani au idealizat adesea comunitatea rurală. Vezi Laura L. Lovett, Conceiving the Future: Pronatalism, Reproduction, and the Family in the United States, 1890-1938 (Chapel Hill: The University of North Carolina Press, 2007); Christopher Lawrence şi Anna-K. Mayer (eds.), Regenerating England: Science, Medicine and Culture in Inter-War Britain (Amsterdam: Rodopi, 2000); Franz-Josef Brüggemeier, Mark Cioc şi Thomas Zeller (eds.), How Green Were the Nazis?: Nature, Environment, and Nation in the Third Reich (Athens, OH: Ohio University Press, 2005).

16. Nu susţin aici că dezbaterile privind caracterul naţional în Marea Britanie au fost mai puţin aprinse pentru că ţărănimea dispăruse. Viziuni nostalgice de regenerare rurală abundă în perioadele victoriene şi eduardiene. Vezi Peter Mandler, „Against «Englishness»: English Culture and the Limits to Rural Nostalgia, 1850-1940”, Transactions of the Royal Historical Society 7 (1997), 155-175. Vezi şi Julia Stapleton, Englishness and the Study of Politics: The Social and Political Thought of Ernest Baker (Cambridge: Cambridge University Press, 1994).

17. Despre rolul satului în formarea discursului medical românesc, vezi Constantin Bărbulescu, Imaginarul corpului uman între cultura ţărănească şi cultura savantă, secolele XIX-XX (Bucureşti: Paideia, 2005), şi Constantin Bărbulescu şi Vlad Popovici, Modernizarea lumii rurale din România în a doua jumătate a secolului al XIX-lea şi la începutul secolului XX (Cluj-Napoca: Accent, 2005).

18. Eugenistul român Gheorghe Banu s-a numărat printre cei care au discutat pe larg ideea unui „eugenism rural” în capitolul „Critical and Synthetical Examination of the Rural Health Problems” din lucrarea sa Problemele sanitare ale populaţiei rurale din România (Bucureşti: Tip. F. Göbl, 1940), 1407-1409. Recent, Irena Rožman a propus sintagma „eugenism arhaic” pentru a descrie practici eugenice din Slovenia. Vezi Irena Rožman, „Eugénisme et croyances populaires: le dépistages des infirmités dans le passé”, Ethnologie française 42 (2012), 301-312.

19. Astfel de opinii s-au format pe fondul mult mai larg al discuţiei despre oraş ca fiind „imoral”. Vezi Andrew Lees, Cities Perceived: Urban Society in European and American Thought, 1820-1940 (Manchester: Manchester University Press, 1985).

20. Alison Bashford, Imperial Hygiene: A Critical History of Colonialism, Nationalism and Public Health (Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2004), 5.

21. O discuţie convingătoare pe această temă poate fi găsită în Aristotle Kallis, Genocide and Fascism: The Eliminationist Drive in Fascist Europe (New York: Routledge, 2009), 48-84, în special, şi în Marius Turda, The Idea of National Superiority in Central Europe, 1880-1918 (New York: Edwin Mellen, 2005).

22. Vezi Ruth Schwartz Cowan, „Nature and Nurture: The Interplay of Biology and Politics in the Work of Francis Galton”, Studies in the History of Biology 1 (1977), 133-208. Pentru o discuţie mai recentă, vezi Chris Renwick, „From Political Economy to Sociology: Francis Galton and the Social-Scientific Origins of Eugenics”, The British Journal for the History of Science 44 (2011), 343-369.

23. După cum arată şi Matthew Connelly, după al Doilea Război Mondial „naţiunea” a încetat să mai fie categoria principală a discursului eugenic, fiind înlocuită treptat de conceptul de „populaţie”. Vezi Matthew Connelly, „Seeing Beyond the State: The Population Control Movement and the Problem of Sovereignty”, Past & Present 193 (2006), 197-233; idem, Fatal Misconception: The Struggle to Control World Population (Cambridge: Harvard University Press, 2008); Alison Bashford, Global Population: History, Geopolitics, and Life on Earth (New York: Columbia University Press, 2014).

24. Michel Foucault, Discipline and Punish: The Birth of the Prison (New York: Vintage, 1977), 26.

25. Reinhart Koselleck, The Practice of Conceptual History: Timing History, Spacing Concepts (Stanford: Stanford University Press, 2002), 152. Vezi şi Peter Fritzsche, Stranded in the Present: Modern Time and the Melancholy of History (Cambridge: Harvard University Press, 2004).

26. Havelock Ellis, The Problem of Race-Regeneration (Londra: Cassell, 1911), 71.

27. David G. Horn, Social Bodies: Science, Reproduction, and Italian Modernity (Princeton: Princeton University Press, 1994), 4.

28. Emilio Gentile a oferit unul dintre cele mai convingătoare argumente în această privinţă. Vezi, de pildă, lucrarea sa The Struggle for Modernity: Nationalism, Futurism, and Fascism (Westport: Praeger, 2003).

29. Vezi Lene Koch, „The Meaning of Eugenics: Reflections on the Government of Genetic Knowledge in the Past and Present”, Science in Context 17 (2004), 315-331; Merryn Ekberg, „The Old Eugenics and the New Genetics Compared”, Social History of Medicine 20 (2007), 581-593; Paul Crook, „The New Eugenics? The Ethics of Bio-Technology”, Australian Journal of Politics and History 54 (2008): 135-143; Nancy E. Hansen, Heidi L. Janz, Dick J. Sobsey, „21st Century Eugenics?”, The Lancet 372, supplement 1 (2008), 104-107; Aviad E. Raz, „Eugenic Utopias/Dystopias, Reprogenetics, and Community Genetics”, Sociology of Health and Illness 31 (2009), 602-616.