Isaac Babel

Armata de cavalerie • Povestiri din Odesa

 POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3118-6

ISBN PDF: 978-973-46-3119-3

ISBN print: 978-973-46-2931-2

Pe copertă: Richard Caton Woodville (1856‑1927), Cavaleria uşoară în ajutorul artileriei, 25 octombrie 1854, 1897

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Isaac Babel (Isaac Emmanuilovici Babel, 1894-1941) s-a născut în ghetoul evreiesc din Odesa. Urmează cursurile liceului comercial din Odesa, completate în cadrul familiei cu studiul religiei şi culturii iudaice. Îşi descoperă devreme pasiunea pentru literatura franceză, limbă în care redactează, la 15 ani, primele sale încercări literare. Continuă studiile economice la Kiev, iar după ce le finalizează, se mută la Petrograd, unde se hotărăşte să devină scriitor. Respins iniţial de editori, este îndrumat de Maxim Gorki către activităţi care să-l ajute să cunoască temeinic viaţa. Babel schimbă astfel mai multe meserii, îndeplineşte diverse funcţii, este inclusiv ostaş al Armatei întîi de cavalerie conduse de S.M. Budionnîi, în războiul împotriva Poloniei. În 1926 publică volumul Armata de cavalerie, tradus ulterior în peste 20 de limbi. Autorul se face cunoscut şi ca scenarist şi autor dramatic; în 1931 apar Povestirile din Odesa, iar peste cinci ani un volum conţinînd, alături de texte deja cunoscute, alte noi nuvele. Denunţat în 1939 de Nikolai Ejov, şeful NKVD, pentru a-l fi denigrat pe Stalin, Isaac Babel este închis, torturat şi împuşcat în 1941, în urma smulgerii mărturisirii „crimelor“ săvîrşite.

Volumul de faţă grupează integral povestirile din Armata de cavalerie, parţial ciclul odesit şi alte cîteva texte. Prospeţimea privirii auctoriale, alături de poeticitatea textelor – Isaac Babel este un rafinat stilist –, participă la conturarea unor personaje complexe, veridice. Prin faţa cititorului se perindă cavalerişti (comandanţi, comisari, simpli soldaţi), ţărani, clerici, hoţi, negustori, cu toţii plini de viaţă, departe de orice schematism şi ostentaţie. Prin intermediul unor scrisori trimise de pe front, al unor frînturi din zilele de groază, de acalmie ori de pregătire de luptă, dar şi prin decuparea unor scene de viaţă din mediul evreiesc ori din propriul trecut, autorul se descoperă ca pictor ce poate cuprinde în cîteva trăsături de penel, subtil, comic şi tragic, destine şi înţelepciune, omenescul din om.

Armata de cavalerie

Trecerea rîului Zbruci

Comandantul Diviziei 6 raportă că Novograd Volînskul a fost ocupat azi în zori. Statul-major părăsi Krapivno şi coloana noastră de transport se întinse într-o ariergardă plină de larmă, în lungul şoselei dintre Brest şi Varşovia, construită de Nicolae I pe temelia osemintelor ţărăneşti.

În jurul nostru dau în floare cîmpuri de maci purpurii, vîntul de amiază se joacă în secara pîrguită, iar hrişca virginală se ridică la orizont aidoma zidului unei mănăstiri depărtate. Liniştitul rîu Volîn şerpuieşte, Volînul se duce de lîngă noi să se afunde în ceaţa de mărgăritar a crîngurilor de mesteceni, se strecoară printre măguri înflorite şi îşi încurcă braţele părăsite de puteri în tufele de hamei. Soarele portocaliu se rostogoleşte pe cer ca o căpăţînă retezată, o lumină dulce se aprinde în strîmtorile dintre nori, iar stindardele asfinţitului fîlfîie deasupra capetelor noastre. Mirosul sîngelui de ieri şi al cailor ucişi picură în răcoarea serii. Înnegritul Zbruci lărmuieşte şi-şi încovoaie buclele înspumate ale pragurilor. Podurile sînt dărîmate şi trecem rîul prin vad. Luna zace măreaţă pe valuri. Spinările cailor intră în apă de tot şi torente sonore mustesc printre sutele de picioare de cai. Cineva se îneacă, blestemînd de Maica Precista cu glas răsunător. Rîul e presărat cu pătratele negre ale căruţelor, e plin de vuiet, de şuier şi cîntece, care zguduie văzduhul pe deasupra şerpilor selenari şi a gropilor sclipitoare.

Noaptea tîrziu ajungem la Novograd. În locuinţa care mi se repartizează, găsesc o femeie gravidă şi doi evrei roşcovani cu gîturi subţirele; al treilea doarme cu pătura trasă peste cap, lipit de perete: în camera unde sînt cazat găsesc dulapurile răvăşite, pe duşumea zac zdrenţe de blănuri femeieşti, fecale de om şi cioburi de veselă rituală pe care evreii o folosesc o dată pe an, la Paşti.

— Strînge toate astea! îi spun eu femeii. Murdar mai trăiţi, oameni buni…

Cei doi evrei se ridică de pe locurile lor. Saltă pe tălpile lor de pîslă şi adună cioburile de jos. Saltă în tăcere, ca maimuţele, sau ca japonezii la circ, şi gîturile lor se umflă şi se răsucesc. Întind pe jos o saltea de puf spintecată şi mă culc la perete, alături de cel de-al treilea evreu, cel care doarme. Deasupra culcuşului meu se ghemuieşte sărăcia sperioasă a casei.

Totul zace ucis de tăcere şi numai luna, apucîndu-se cu mîinile vinete de capul rotund, lucios şi nepăsător, vagabondează în dreptul ferestrei.

Îmi întind picioarele amorţite şi, culcat pe salteaua spintecată, adorm. Îl visez pe comandantul Diviziei 6. Îl văd alergînd călare pe un armăsar voinic după un comandant de brigadă, căruia îi trage două gloanţe în ochi. Gloanţele străpung capul comandantului brigăzii şi ochii lui cad amîndoi pe pămînt. „De ce ai întors brigada înapoi?“ îi strigă Saviţki, comandantul Diviziei 6, celui rănit, şi în aceeaşi clipă mă deştept din somn fiindcă femeia gravidă umblă cu mîinile pe faţa mea.

— Domnule, zice ea, dumneavoastră ţipaţi în somn şi vă zbateţi. Am să vă mut aşternutul în alt colţ, ca să nu-l mai loviţi pe tata…

Femeia îşi ridică de pe duşumea picioarele slabe şi burta rotundă, şi trage pătura de pe omul adormit. Bătrînul zace acolo mort, întins pe spate. Beregata îi e sfîşiată, faţa despicată în două şi-i atîrnă în barbă un cheag de sînge vînăt, ca o bucată de plumb.

— Domnule, îmi spune evreica scuturînd salteaua, l-au tăiat polonezii. Şi el se tot ruga de dînşii şi le spunea: „Omorîţi-mă în curtea din dos, să nu mă vadă fiică-mea cum mor“. Dar ei au făcut ce-au avut nevoie să facă… şi el a murit în odaia asta şi s-a gîndit la mine… Şi aş vrea să pot şti, spuse femeia deodată cu o putere cumplită în glas, aş vrea să pot şti unde mai găsiţi pe tot pămîntul un tată ca al meu…

O biserică în Novograd

M-am dus ieri cu un raport la comisarul militar, cantonat în casa unui popă catolic fugar. La bucătărie m-a întîmpinat madam Eliza, menajera iezuitului. Mi-a dat un ceai ca de chihlimbar, cu biscuiţi. Biscuiţii miroseau a crucifix. Zăcea în ei sucul viclean şi mîna parfumată a Vaticanului.

În biserica de lîngă casă mugeau clopotele trase de un paracliser scos din minţi. Era o seară plină de stele de iulie. Scuturîndu-şi firele cărunte, madam Eliza mă tot îmbia amabilă cu biscuiţi, şi m-am desfătat din plin cu hrana iezuiţilor.

Bătrîna poloneză îmi spunea „domnule“, în prag stăteau în poziţie de drepţi nişte bătrîni cărunţi cu urechile osificate şi undeva în amurgul şerpesc se încolăcea o sutană de călugăr. Abatele fugise, dar îşi lăsase ajutorul: pe domnul Romuald.

Eunuc fonf cu trup de uriaş, Romuald ne numea „tovarăşi“. Îşi purta pe hartă degetul galben, arătîndu-ne cercurile înfrîngerii poloneze. Apucat de un extaz răguşit, număra rănile patriei sale. Fie ca blînda uitare să înghită amintirea lui Romuald, cel care ne-a trădat fără regret şi a fost împuşcat în treacăt. În seara aceea însă, sutana lui strîmtă fluturase lîngă toate portierele, măturase cu furie toate drumurile şi le zîmbise maliţios tuturor amatorilor de rachiu. În seara aceea, umbra călugărului se furişase întruna pe urmele mele. Acest pan Romuald ar fi ajuns fără îndoială episcop, de n-ar fi fost spion.

Am băut cu el rom; răsuflarea unei rînduieli nevăzute tresălta sub dărîmăturile casei abatelui şi ispitele lui, furişate hoţeşte, m-au lăsat fără puteri. O, crucifixuri mărunte ca talismanele de curtezană, ca pergamentul bulelor papale, ca atlazul scrisorilor unei femei, care au mucezit în mătasea albastră a vestei!…

Te zăresc de aici, monah sperjur în sutană liliachie, îţi văd mîinile grăsulii, îţi văd sufletul, gingaş şi neîndurător ca un suflet de pisică, văd rănile Dumnezeului tău, mustind de sămînţă, de mireasma veninului care îmbată fecioarele.

Am băut rom amîndoi, aşteptîndu-l pe comisarul militar care parcă nu mai avea de gînd să se întoarcă de la statul-major. Romuald s-a prăbuşit într-un colţ, adormind. Iată-l, doarme şi tresare, iar dincolo de geam, în parc, se revarsă o alee sub patima neagră a cerului. Trandafiri însetaţi se leagănă în beznă. În bolţi ard fulgere verzi. Sub un mal rîpos zace un cadavru despuiat. Şi luciul lunii curge ca un şipot peste picioarele moarte, desfăcute în lături.

Iată Polonia, iată durerea trufaşă a Rzeczpospolitei1! Şi eu, veneticul sosit prin forţă, desfac salteaua păduchioasă pe lespezile bisericii părăsite de slujitorul ei şi-mi pun drept căpătîi nişte infolii în care se află tipărite osanale pentru nobilul şi prealuminatul şef al tuturor panilor, Józef Piłsudski2.

Hoarde sărmane împînzesc străvechile tale oraşe, o, Polonie, deasupra lor tună cîntecul unirii tuturor robilor, şi vai de tine, Rzeczpospolita, vai ţie, conte Radziwill, şi ţie, conte Sapieha3, voi care v-aţi ridicat pentru răstimpul unui ceas!…

Comisarul meu tot n-a venit. Îl caut la statul-major, în parc, în biserică. Uşile bisericii sînt date de perete. Cînd intru, două cranii de argint se aprind întru întîmpinarea mea pe capacul unui sicriu sfărîmat. Înspăimîntat, mă reped jos, în subsol. De acolo, o scară de stejar duce înăuntrul altarului. Şi zăresc mulţime de flăcări alergînd în înălţimi, pe tîmpla bolţii. Îl văd pe comisar, pe şeful secţiei speciale, şi văd cazaci cu lumînări în mîini. Ei toţi răspund slabului meu strigăt şi mă scot afară din subsol.

Ţestele acelea, care nu erau decît sculpturi de catafalc bisericesc, nu mă mai înspăimîntă, şi acum, toţi laolaltă, continuăm perchiziţia, fiindcă era vorba de o perchiziţie, începută după ce în locuinţa abatelui s-au găsit mormane de echipament militar.

Risipind sclipiri din capetele de cai brodate pe mînecile vestoanelor noastre, schimbînd şoapte şi zăngănindu-ne pintenii, ne învîrtim prin clădirea sonoră, cu ceara care ni se topeşte în mîini. Precistele împodobite cu pietre preţioase ne aţin calea cu irişii lor trandafirii, ca de şoareci, văpaia se zbate între degetele noastre şi umbre pătrate se chircesc pe statuile Sfîntului Petru, Sfîntului Francisc, Sfîntului Vincenţiu, pe obrăjorii lor rumeni şi pe bărbile creţe, vopsite în carmin.

Dam tîrcoale şi căutăm. Sub degetele noastre sar bumbi de os şi se desfac icoane tăiate în două, deschizîndu-ne drum spre subsoluri şi peşteri căptuşite cu mucegai. Biserica aceasta e străveche şi plină de taine. Ascunde în zidurile ei lustruite uşi secrete, firide şi canaturi care se deschid larg, fără zgomot.

O, abate nerod, care ai agăţat de cuiele Mîntuitorului sutienele enoriaşelor tale! Dincolo de uşile împărăteşti, am găsit o valiză cu monede de aur, un sac de catifea cu bilete de bancă şi cutii ale giuvaiergiilor parizieni cu inele de smarald.

După aceea am numărat banii în odaia comisarului militar. Stîlpi de monede de aur, covoare de bancnote, vîntul suflînd în rafale asupra văpăii lumînărilor, demenţa din ochii de cioară ai doamnei Eliza, rîsul tunător al lui Romuald şi urletul nesfîrşit al clopotelor trase de pan Robacki, paracliserul scos din minţi.

În lături, mi-am zis mie însumi, în lături din faţa acestor madone care fac cu ochiul, amăgite de soldaţi…

1. Rzeczpospolita (în ploneză, în orig., însemnînd „republică“), numele tradiţional al statului polonez.

2. Om politic (1867-1935), şeful statului polonez (1918-1922), apoi dictator al Poloniei (1926-1935).

3. Radziwill şi Sapieha, familii aristocratice cu înalte funcţii în statul feudal polono-lituanian. Citînd aceste nume, scriitorul se referă la toţi apărătorii feudalităţii din Polonia.

Scrisoarea

Iată scrisoarea trimisă acasă, pe care mi-a dictat-o Kurdiukov, un băiat de la serviciul nostru de expediţie. Scrisoarea nu merită uitare. Am copiat-o fără să înfloresc nimic şi o reproduc textual, fără nici o schimbare.

„Dragă mamă Evdokia Feodorovna. În primele rînduri ale acestei scrisori mă grăbesc să te înştiinţez că, mulţumesc lui Dumnezeu, mă aflu sănătos-voinic, ceea ce doresc să aud acelaşi lucru şi de la dumneata. Şi tot aşa mă închin dumitale adînc cu faţa pînă-n pămînt…“

(Urmează enumerarea rudelor, naşilor, cumetrilor. Să lăsăm asta la o parte. Să trecem la alineatul al doilea.)

„Scumpă mamă Evdokia Feodorovna Kurdiukova, mă grăbesc să-ţi scriu că mă aflu în Armata Roşie de cavalerie a tovarăşului Budionnîi şi tot aici este şi cumătrul dumitale Nikon Vasilici, care este în momentul de faţă erou roşu. Dumnealui m-a luat la serviciul de expediţie al Secţiei politice, unde ducem pe poziţii broşuri şi ziare – „Izvestia“ Comitetului Executiv Central din Moscova, „Pravda“ din Moscova şi scumpa noastră gazetă necruţătoare „Cavaleristul roşu“, pe care fiecare ostaş din linia întîi doreşte a o citi, după aceea tăind cu suflet eroic ticăloasa şleahtă, şi o duc şi eu foarte excelent pe lîngă Nikon Vasilici.

Scumpă mamă Evdokia Feodorovna. Trimite-mi ce poţi după puterile şi posibilităţile dumitale. Te rog să tai porcul cel tărcat şi să-mi trimiţi un pachet la Secţia politică a tovarăşului Budionnîi, ca să-l primesc eu, Vasili Kurdiukov. În fiecare noapte mă culc să mă odihnesc pe nemîncate şi fără nici un fel de haine, astfel că mi-e tare frig. Scrie-mi o scrisoare despre Stiopa al meu, dacă-i viu ori ba, te rog să ai grijă de el şi scrie-mi despre el dacă se mai împiedică ori i-a trecut, şi tot astfel cu privire la mîncărimea de la picioarele dinainte, şi dacă l-aţi potcovit sau nu. Te rog, dragă mamă Evdokia Feodorovna, spală-i neapărat picioarele dinainte cu săpunul pe care l-am lăsat după icoană, iar dacă tata a distrus săpunul, cumpără de la Krasnodar, şi Dumnezeu n-are să te lase. Pot să vă mai descriu de asemenea că acilea ţara este foarte săracă, ţăranii se pitesc cu caii lor în păduri fugind de vulturii noştri roşii, grîul se vede că e puţin şi este tare mărunt, noi rîdem de el. Gospodarii seamănă secară şi tot astfel ovăz. Aci creşte pe araci hameiul, aşa că vine la fix; din hamei se face rachiu.

În rîndurile de-al doilea din această scrisoare mă grăbesc să-ţi scriu de tata, anume că dumnealui l-a căsăpit pe frate-meu Feodor Timofeici Kurdiukov, să tot fie un an de-atunci. Brigada noastră roşie a tovarăşului Pavlicenko înainta spre oraşul Rostov, cînd în rîndurile noastre a avut loc o trădare. Iar tata era în vremea aceea la Denikin, în calitate de comandant de companie. Oamenii care l-au văzut ziceau că dumnealui purta asupra sa dicorăţiile, ca pe timpurile vechiului regim. Şi în cazul acelei trădări, ne-au luat pe toţi prizonieri şi frate-meu Feodor Timofeici s-a nemerit faţă în faţă cu tata. Şi tata unde începu să-l căsăpească pe Fedea, zicîndu-i: pramatie, javră roşie, porc de cîine şi altele, şi l-a căsăpit pînă s-a făcut noapte şi nu l-a lăsat pînă ce frate-meu nu şi-a dat sufletul. Eu ţi-am scris atunci o scrisoare, cum Fedea al dumitale zace fără barem o cruce la căpătîi. Dar tata m-a prins cu scrisoarea şi mi-a spus: voi sînteţi feciorii mă-tii, sînteţi carne din carnea ei, feciori de tîrfă, că eu am umflat-o pe mă-ta cu burta la nas şi-am s-o umflu şi de-acu’ înainte, că viaţa mea s-a dus, am să-mi stîrpesc întru dreptate sămînţa, şi altele. Am pătimit atuncea de la dumnealui, ca Mîntuitorul Iisus Hristos. Atîta că am fugit în grabă de la tata şi m-am alipit de unitatea mea a tovarăşului Pavlicenko. Şi brigada noastră a primit ordin să meargă în oraşul Voronej să-şi completeze efectivul, şi acolo am primit completări, de asemenea cai, raniţe, nagane şi tot ce aparţinea de noi. Despre Voronej pot ca să-ţi scriu, scumpă mamă Evdokia Feodorovna, că e un orăşel foarte excelent, să tot fie niţel mai mare decît Krasnodarul, oamenii sînt acilea tare frumoşi, iar gîrla e bună pentru a face baie. Ne-au dat pîine cîte două funturi pe zi, carne jumătate de funt şi zahăr îndeajuns, astfel că la deşteptare beam ceai dulce, la cină la fel şi de foame uitam, iar la amiază mă duceam la frate-meu Semion Timofeici după clătite sau carne de gîscă şi după aia mă culcam să mă odihnesc. În vremea aceea, pe Semion Timofeici pentru corajul lui tot regimentul a dorit să-l aibă comandant şi a sosit de la tovarăşul Budionnîi astfel de ordin, şi dînsul a primit doi cai, echipament prima, o şaretă pentru boarfe şi separat de asta Ordinul Drapelul Roşu, iar eu mă socoteam pe lîngă el ca frate. Acu’, care vecin s-o apuca să te jignească cu ceva, Semion Timofeici poate foarte bine să-l căsăpească. Apoi începurăm să alungăm pe generalul Denikin, am căsăpit mii dintre ei şi i-am aruncat în Marea Neagră, numai că tata nu s-a văzut nicăieri, şi Semion Timofeici l-a tot căutat pe toate poziţiile, fiindcă îi era tare dor de frate-su Fedea. Numai că, dragă mamă, după cum ştii şi dumneata de tata ce fire încăpăţînată e, cu neruşinare şi-a vopsit barba din roşie în neagră ca pana corbului şi umbla prin oraşul Maikop în civil, aşa că nici un locuitor de acolo habar n-avea că ăsta a fost ăl mai al dracului jăndar sub vechiul regim. Atîta că de adevăr nu scapi nici în gaură de şarpe, şi cumătrul dumitale Nikon Vasilici l-a văzut din întîmplare în casa unui cetăţean şi i-a scris lui Semion Timofeici o scrisoare. Noi am sărit pe cai şi am gonit vreo două sute de verste, adică eu, frate-meu Senka şi cine a mai vrut dintre băieţii din staniţă.

Şi ce crezi că am văzut în oraşul Maikop? Am văzut că spatele frontului nu ţine deloc cu frontul şi peste tot în oraşul ăla e numa’ trădare şi e plin de ovrei, ca şi sub vechiul regim… Şi Semion Timofeici s-a încontrat grozav în oraşul Maikop cu ovreii, care nu-l lăsau dintre ei pe tata şi l-au băgat la zdup, punînd lacăt la uşă, zicînd că a venit ordin să nu-i căsăpească pe prizioneri, adică o să-l judecăm noi, n-aveţi grijă, ce-i al lui e pus deoparte. Numai că, vezi, Semion Timofeici o ţinea pe-a lui şi le-a arătat că el e comandant de regiment şi are de la tovarăşul Budionnîi toate ordinele Drapelului Roşu, şi i-a ameninţat că-i căsăpeşte pe toţi care se pun de-a curmezişul pentru persoana tatii şi nu-l dau în vileag, şi tot astfel au ameninţat şi băieţii din staniţă. Şi numai cît a pus laba Semion Timofeici pe tata, unde n-a început să-i care în şale şi i-a rînduit în curte pe toţi ostaşii, cum scrie la regulament. Şi atunci Senka i-a zvîrlit nişte apă în barbă şi Timofei Rodionîci, adică tatii, şi din barbă a început să curgă vopseaua. Şi Senka uite ce l-a întrebat pe Timofei Rodionîci:

— Te simţi bine, tată, în mîinile mele?

— Nu, i-a răspuns tata, nu mă simt bine.

Atunci Senka l-a întrebat:

— Dar Fedea, cînd l-ai căsăpit, s-a simţit bine în mîinile dumitale?

— Nu, i-a răspuns tata, nu s-a simţit bine Fedea.

Atunci Senka l-a întrebat:

— Ia spune, tată, te-ai gîndit că n-are să fie bine nici de dumneata?

— Nu, i-a răspuns tata, nu m-am gîndit că n-are să fie bine de mine.

Atunci Senka s-a întors cu faţa la oameni şi a spus:

— Uite ce gîndesc eu, că dacă or pune ai voştri laba pe mine, n-or să mă cruţe. Aşa că, tată, acuma o să-ţi punem capăt şi dumitale…

Şi Timofei Rodionîci a prins atunci să-l ocărască pe Senka cu neruşinare şi de mamă, şi de născătoare şi să-i dea la moacă, şi Semion Timofeici m-a trimis afară din curte, aşa că, scumpă mamă Evdokia Feodorovna, nu pot să-ţi descriu cum i-au pus capăt tatii, pentru că m-au trimis afară din curte.

Dupe aia ne-a trimis în cantonament în oraşul Novorossiisk. Despre acest oraş pot ca să-ţi scriu că dincolo de el nu este nici un fel de pămînt, decît numai apă, adică Marea Neagră, şi noi am rămas acolo pînă în luna mai, cînd am pornit pe frontul polonez, şi acum tot scuturăm şleahta, de-i vai de capul ei.

Rămîn al dumitale iubitor fiu Vasili Timofeici Kurdiukov. Mamă, ia seama la Stiopka, şi Dumnezeu n-are să te lase.“

Iată scrisoarea lui Kurdiukov, în care n-am schimbat nici un cuvînt. Cînd am isprăvit, el şi-a luat foaia scrisă şi şi-a băgat-o în sîn, de-a dreptul pe piele.

— Kurdiukov, l-am întrebat eu pe flăcău, taică-tău a fost om rău?

— Tata a fost un dulău, mi-a răspuns el posomorît.

— Dar maică-ta e mai cumsecade?

— Mama, ce să zic, e femeie de treabă. Dacă vrei să vezi, uite familia noastră…

Şi mi-a întins o fotografie îndoită. În poză se afla Timofei Kurdiukov, un jandarm rural lat în spete, cu un chipiu de uniformă pe cap şi cu barba pieptănată, imobil, fălcos, cu nişte ochi spălăciţi şi lipsiţi de expresie, cu sclipiri fixe. Alături de el, într-un jilţ de bambus, şedea o ţărancă mărunţică la trup, într-o bluză largă, cu nişte trăsături şterse, ofilite şi pline de sfiiciune. Iar la perete, pe acest jalnic fundal de atelier fotografic provincial cu flori şi porumbei, se înălţau doi flăcăi, monstruos de uriaşi, cu înfăţişare neroadă, cu faţa lată, cu ochi holbaţi, încremeniţi ca la instrucţie: erau cei doi fraţi Kurdiukov – Feodor şi Semion.

Comandantul rezervei de cai

Satul e plin de vaiet. Cavaleria distruge grîul şi schimbă caii. În locul istovitelor mîrţoage, cavaleriştii iau caii de muncă. Vinovat nu e nimeni. Fără cai nu poate fi nici armată.

Dar asta nu-i încălzeşte pe ţărani. Ţăranii se îngrămădesc întruna în faţa clădirii statului-major.

Ei trag de funii nişte biete animale care se împotrivesc sau alunecă, slăbite de puteri. Rămaşi fără cai, ţăranii încep să simtă în ei un aflux de îndrăzneală amară şi, ştiind că îndrăzneala aceasta nu va dura mult, se grăbesc să spună vorbe de ocară, chiar dacă fără nici o nădejde, comandanţilor, lui Dumnezeu şi soartei lor sărmane.

J., şeful statului-major, stă în prag, îmbrăcat în uniformă după toate regulile. Lăsîndu-şi în jos pleoapele inflamate, ascultă cu aparentă luare-aminte plîngerile ţăranilor. Dar atenţia lui nu e decît o metodă. Ca orice lucrător cu o bună instrucţie dar istovit, el ştie să-şi întrerupă cu desăvîrşire, în clipele sterile, orice activitate a creierului. În aceste rare clipe de fericită opacitate, şeful statului-major al nostru îşi mai pune în ordine maşina uzată.

Tot aşa şi acum, cu ţăranii.

În acompaniamentul liniştitor al rumorii lor incoerente şi deznădăjduite, J. urmăreşte ca un spectator zarva aceea plină de moliciune din creier, care prevesteşte claritatea şi energia gîndirii. Aşteptînd pauza necesară, el surprinde ultima lacrimă de ţăran, se răsteşte pe un ton autoritar şi se retrage la statul-major, să lucreze.

De astă dată nu era nevoie nici măcar să se răstească. În clipa aceea veni în galop pînă la pridvor, călare pe un cal ca focul, de rasă anglo-arabă, Diakov, un fost atlet de circ, iar acum comandant al rezervei de cai, un bărbat roşu la faţă, cu mustaţa căruntă, îmbrăcat cu o manta neagră de ploaie şi cu lampasuri argintii în lungul şalvarilor săi roşii.

— Binecuvîntare de egumen preacinstitelor tîrfe! răcni el, cabrîndu-şi calul din mers, şi în aceeaşi clipă chiar sub scările lui se prăvăli o biată iepşoară jigărită, dintre caii schimbaţi de cazaci.

— Uite, tovarăşe şef! zbieră ţăranul lovindu-şi nădragii cu palmele. Uite ce dau ai voştri la ai noştri. Văzuşi ce ne dau? Fă-ţi treaba cu mîrţoaga asta, dacă poţi…

— Păi, pentru calul ăsta, începu Diakov cu glas răspicat şi autoritar, pentru calul ăsta, stimate prietene, ai tot dreptul să capeţi la rezerva de cai cincisprezece mii de ruble, iar dacă acest cal ar fi ceva mai vioi, în cazul ăsta ai putea obţine pe el la rezerva de cai, dragă prietene, suma de douăzeci de mii de ruble. Dar că acest cal a căzut încă nu înseamnă nimic. Dacă un cal cade şi se ridică, înseamnă că-i cal; numai cînd, ca să zic aşa, nu se mai ridică, atunci nu mai poţi spune că e cal. Dar fiindcă veni vorba, iepşoara asta grozavă o fac eu acuşi să se ridice…

— Doamne, Maică preamilostivă! făcu ţăranul dînd deznădăjduit din mînă. Unde mai poate, sărmana, să se ridice… Ea, biata, e gata să piară…

— Jigneşti calul, cumetre! îi răspunse Diakov cu convingere adîncă. Huleşti pe Dumnezeu, cumetre, nu alta! mai adăugă el şi trupul lui zvelt de atlet sări îndemînatic din şa. Întinzîndu-şi picioarele superbe, prinse la genunchi cu cîte o cureluşă, sprinten şi elegant, ca pe scenă, el porni spre animalul ce-şi dădea duhul. Biata făptură îşi aţinti cu tristeţe ochii adînci asupra lui Diakov şi îi linse din palma zmeurie o poruncă nevăzută. Şi în aceeaşi clipă, iapa istovită simţi aţintindu-se asupră-i o putere de om priceput, pe care o emana acest cărunt, înfloritor şi brav Romeo. Mişcîndu-şi botul şi lunecînd cu picioarele care i se frîngeau, simţind gîdilatul nerăbdător şi autoritar al şfichiului pe burtă, mîrţoaga se ridică încet şi cu luare-aminte în picioare. Şi atunci am văzut cu toţii cum mîna subţire, ieşind din mîneca fluturîndă, începu să bată uşor coama murdară, în timp ce biciul se lipi cu suspin de şoldurile însîngerate. Tremurînd din tot trupul, mîrţoaga stătea pe cele patru picioare ale sale, neluîndu-şi de la Diakov ochii ei de cîine, sperioşi şi tot mai îndrăgostiţi.

— Prin urmare e cal! îi spuse Diakov ţăranului, apoi adăugă cu blîndeţe: Şi te mai plîngeai, iubite prietene…

Aruncîndu-i însoţitorului dîrlogii, comandantul rezervei de cai păşi dintr-o săritură peste cele patru trepte şi, fluturîndu-şi mantia de operetă, dispăru în clădirea statului-major.