Irène Némirovsky, Suite française

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

© Editura Hasefer a F.C.E.R.

Carte editată în colaborare cu Federaţia Comunităţilor Evreieşti din România – CIEP – Editura Hasefer

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5040-8

ISBN PDF: 978-973-46-5041-5

ISBN print: 978-973-46-4904-4

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Visual Press/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IRÈNE NÉMIROVSKY (1903-1942) s-a născut la Kiev, în familia unui bancher din Ucraina. Şi-a petrecut copilăria la Sankt-Petersburg, dar familia sa a fugit din Imperiul Rus la începutul Revoluţiei, în 1917, stabilindu-se în cele din urmă la Paris, în 1919. A făcut studii de filologie la Sorbona şi a început să scrie la doar 18 ani. 1926, anul în care a absolvit studiile, a marcat şi debutul său literar, cu romanul Le Malentendu (Neînţelegerea). În 1929 a definitivat romanul David Golder, care a avut un succes imediat şi de proporţii, fiind adaptat pentru marele ecran un an mai tîrziu. Apoi, în 1930, a publicat romanul Le Bal (Balul), la rîndu-i adaptat pentru film şi scena de teatru, căruia i-au urmat o serie de alte romane, ca Le Vin de solitude (Vinul singurătăţii, 1935), Jézabel (1936) sau Deux (Doi, 1939). Deşi lucrările antume i-au adus admiraţia publicului şi recunoaşterea criticilor, inclusiv a celor antisemiţi, în 1938 i-a fost refuzată cetăţenia franceză, iar în 1940 i s-a interzis să mai publice. În 1942 a fost arestată împreună cu soţul ei şi trimisă la Auschwitz, de unde nici unul dintre cei doi nu va mai ieşi. Cele două fiice au scăpat însă cu viaţă şi au reuşit să salveze o parte din manuscrisele mamei lor. Printre acestea se afla şi celebra Suite française (Suita franceză), publicată cu un succes răsunător în 2004 în Franţa, recompensată cu prestigiosul Prix Renaudot, acordat pentru prima oară postum.

FURTUNĂ ÎN IUNIE

Războiul

1

Cald, îşi ziceau parizienii. Aer de primăvară. Era noaptea, în vreme de război, alarmă. Dar noaptea se risipeşte, războiul e departe. Cei care nu dormeau, bolnavii ţintuiţi la pat, mamele cu fii pe front, femeile îndrăgostite, cu ochii istoviţi de lacrimi, auzeau primul suflu al sirenei. Încă nu era decât o expirare profundă, ca un oftat care iese dintr-un piept chinuit. Aveau să se scurgă câteva clipe înainte ca tot cerul să fie cuprins de vacarm. Venea de departe, din străfundul orizontului, fără grabă, s-ar fi zis! Cei care dormeau visau marea cum îşi împinge înainte valurile şi pietrişul, furtuna cum zgâlţâie pădurea în martie, o cireadă de vite care aleargă tropăit, zguduind pământul, până când, în sfârşit, somnul ceda şi omul murmura cu ochii abia mijiţi:

— Sună alarma?

Femeile, mai energice, mai vioaie, erau deja în picioare. Unele, după ce închideau ferestrele şi obloanele, se culcau la loc. În ajun, luni, 3 iunie, bombele căzuseră peste Paris pentru prima dată de la începutul acestui război, însă oamenii rămâneau calmi. Totuşi, veştile erau proaste. Dar ei nu credeau. N-ar fi crezut nici dacă li s-ar fi anunţat o victorie. „Nu mai înţelegem nimic“, spuneau. Copiii erau îmbrăcaţi la lumina lanternei. Mamele ridicau cu amândouă mâinile trupuşoarele grele şi călduţe: „Vino, nu-ţi fie teamă, nu plânge“. Suna alarma. Toate becurile se stingeau, dar fiecare casă, fiecare stradă se vedea lămurit sub cerul auriu şi limpede de iunie. Sena părea să le absoarbă toate licăririle răzleţe şi să le reflecte însutit, ca o oglindă cu faţete. Ferestrele insuficient camuflate, acoperişurile care străluceau în umbra palidă, ferecăturile uşilor, unde fiecare protuberanţă lucea slab, câteva semafoare rămase aprinse mai mult decât celelalte, din cine ştie ce motiv, erau atrase şi-apoi captate de Sena, care le făcea să tremure în apele ei. De sus, probabil părea să curgă albă ca un râu de lapte. Unii spuneau că ar dirija avioanele inamice. Alţii afirmau că aşa ceva e cu neputinţă. În realitate, nimeni nu ştia nimic. „Eu rămân în pat, nu mi-e frică“, murmurau voci somnoroase. „Dacă te prinde o dată, ăla eşti“, răspundeau cei precauţi.

Prin geamlâcurile care protejau scările de serviciu din imobilele noi, se vedeau coborând una, două, trei flăcări mici: locatarii de la etajul şase fugeau de acolo, cu lanterne aprinse în mâini, în ciuda regulilor. „N-aş vrea să-mi rup gâtul pe scări… Vii, Émile?“ Oamenii vorbeau instinctiv în şoaptă, ca şi cum spaţiul ar fi fost înţesat de ochii şi urechile inamicului. Uşile se închideau cu zgomot una după alta. În cartierele muncitoreşti, era întotdeauna înghesuială în metrou şi în adăposturile cu miros urât, căci bogaţii se mulţumeau să rămână la portarii lor, trăgând cu urechea la detunăturile şi exploziile care ar fi anunţat căderea unor bombe, atenţi, cu trupurile încordate ca nişte animale neliniştite în pădure, când se apropie noaptea vânătorii. Săracii nu erau mai temători decât bogaţii; nu ţineau mai mult la viaţa lor, dar aveau un spirit de turmă mai pronunţat decât ei, aveau nevoie unii de alţii, aveau nevoie să fie solidari, să geamă sau să râdă împreună. Curând, avea să se facă ziuă: o licărire liliachie şi argintie aluneca pe pavaje, pe parapetele cheiurilor, pe turnurile de la Notre-Dame. Saci de nisip împresurau edificiile cele mai importante până la jumătate, împachetau dansatoarele lui Carpeaux de pe faţada Operei, înăbuşeau Marseilleza care se striga de pe Arcul de Triumf.

Bubuiturile de tun răsunau încă destul de departe, dar apoi se apropiau făcând să tremure toate geamurile. Copiii se năşteau în camere calde, cu ferestrele bine acoperite, astfel încât nici o rază de lumină să nu răzbată afară, iar plânsetele lor le făceau pe femei să uite vacarmul sirenelor şi războiul. Pentru urechile muribunzilor, bubuiturile de tun sunau slab şi nu aveau nici o semnificaţie, un zgomot în plus în larma sinistră şi nedesluşită care îl întâmpină ca un val pe cel care trage să moară. Micuţii, lipiţi de şoldul cald al mamei, dormeau netulburaţi şi plescăiau uşor, ca un mieluţ care suge. Abandonate în timpul alarmei, cărucioarele precupeţelor rămâneau în stradă, încărcate cu flori proaspete.

Soarele urca, roşu încă, pe un cer fără nori. O bubuitură de tun răsună acum atât de aproape de Paris, încât păsările îşi luară zborul din vârful monumentelor. Sus de tot, planau păsări mari şi negre care nu se arătau în restul timpului, întinzându-şi aripile îngheţate de rouă în bătaia soarelui. Sub ele zburau porumbeii frumoşi, graşi şi uguitori şi rândunelele, iar vrăbiile ţopăiau liniştite pe străzile pustii. Pe malul Senei, fiecare plop purta un ciorchine de păsărele maronii care cântau cât puteau de tare. În adâncul beciurilor se auzi, în sfârşit, un apel foarte îndepărtat, atenuat de distanţă, un fel de cântec de fanfară pe trei tonuri. Alarma se sfârşise.

2

La familia Péricand, toţi ascultaseră la radio ştirile de seară într-o tăcere consternată, dar s-au abţinut să comenteze informaţiile. Familia Péricand avea convingeri conservatoare; tradiţiile lor, felul de a gândi, o ascendenţă burgheză şi catolică, legăturile cu Biserica (fiul lor cel mare, Philippe Péricand, era preot), totul îi făcea să privească cu suspiciune guvernul republicii. Pe de altă parte, situaţia domnului Péricand, custodele unui muzeu naţional, îi lega de un regim ce acorda onoruri şi beneficii acelora care îl slujeau.

Un motan ţinea circumspect între dinţii ascuţiţi o bucată de peşte plină de oase: îi era frică s-o înghită, dar nu-i venea nici să renunţe la ea.

În fine, Charlotte Péricand considera că numai spiritul masculin poate să judece cu seninătate evenimente atât de neobişnuite şi de grave. Dar nici soţul, nici fiul cel mare nu erau acasă; primul lua cina la prieteni, al doilea era plecat din Paris. Doamna Péricand, care conducea cu mână de fier afacerile care ţineau de traiul zilnic – indiferent că era vorba de gospodărie, de educaţia copiilor sau de cariera soţului –, nu cerea nimănui părerea; dar acum era vorba despre un cu totul alt domeniu. O voce autorizată trebuia să-i spună întâi ce se cuvine să creadă. După ce era îndrumată pe calea cea bună, se apuca să alerge cât o ţineau picioarele, spulberând toate obstacolele. Dacă i se demonstra cu probe că are o părere greşită, răspundea, zâmbind rece şi superior:

— Mi-a spus-o tata. Soţul meu este bine informat.

Şi făcea un mic gest tranşant cu mâna înmănuşată.

Situaţia soţului o măgulea (ea ar fi preferat o viaţă mai sedentară dar, la fel ca blândul nostru Mântuitor, fiecare trebuie să-şi poarte crucea!). Se întorsese acasă, în intervalul dintre vizite, ca să supravegheze lecţiile copiilor, pregătirea biberoanelor celui mai mic, treburile servitorilor, dar nu avea timp să-şi scoată îmbrăcămintea ridicolă de stradă în interior. În amintirea copiilor familiei Péricand, mama lor avea să rămână întotdeauna gata să iasă pe uşă, cu pălăria pe cap şi cu mănuşile albe în mâini. (Cum era econoamă, mănuşile ei recondiţionate miroseau slab a benzină, iz vag rămas în urma trecerii pe la boiangerie.)

Şi în seara aceasta, tocmai se întorsese şi stătea în picioare în salon, în faţa aparatului de radio. Era îmbrăcată în negru şi purta o pălărioară încântătoare, după moda sezonului, împodobită cu trei flori şi un ciucure de mătase lăsat pe frunte. Sub ea, faţa îi era palidă şi înspăimântată; semnele vârstei şi ale oboselii deveniseră mai pregnante. Avea patruzeci şi şapte de ani şi cinci copii. Era o femeie pe care Dumnezeu o făcuse să fie roşcată. Avea o piele extrem de fină, ridată de ani. Nasul puternic şi maiestuos era presărat cu pistrui. Ochii ei verzi aruncau priviri pătrunzătoare ca de pisică. Dar, probabil în ultima clipă, providenţa ezitase sau considerase că un păr strălucitor nu s-ar fi potrivit nici cu moralitatea ireproşabilă a doamnei Péricand, nici cu poziţia ei socială, aşa că îi dăruise un păr brunet şi tern, care de la naşterea ultimului copil începuse să-i cadă mult. Domnul Péricand era un om sobru: scrupulele religioase îi interziceau multe dorinţe, iar grija pentru reputaţie îl ţinea departe de locurile nepotrivite. Astfel, fiul cel mic al soţilor Péricand avea numai doi ani, iar între abatele Philippe şi ultimul născut mai erau trei copii, toţi în viaţă, plus ceea ce doamna Péricand numea cu pudoare „trei accidente“, în care copilul purtat aproape până la termen nu trăise şi mama se aflase de trei ori în pericol de moarte.

Salonul, unde în acest moment se auzea radioul, era o încăpere mare, frumos proporţionată, cu patru ferestre ce dădeau spre bulevardul Delessert. Era mobilat după moda veche, cu fotolii mari şi canapele tapiţate cu material galben-auriu. Lângă balcon, fusese aşezat scaunul cu rotile al bătrânului domn Péricand, infirm, pe care vârsta înaintată îl făcea să-şi piardă judecata. Redevenea pe de-a-ntregul lucid numai când era vorba despre averea lui, considerabilă de altfel (era un Péricand-Maltête, moştenitor al familiei Maltête din Lyon). Dar războiul şi greutăţi lui nu-l mai afectau. Asculta cu indiferenţă, mişcându-şi ritmic frumoasa barbă argintie. În spatele doamnei Péricand stăteau aşezaţi copiii, în semicerc, până la cel mai mic, aflat în braţele bonei. Aceasta, care avea trei băieţi pe front, îl adusese pe micuţ ca să spună noapte bună familiei şi profita de faptul că i se îngăduia temporar să stea în salon ca să asculte cu atenţie încordată cuvintele crainicului.

Prin uşa întredeschisă, doamna Péricand ghici prezenţa celorlalţi servitori: camerista Madeleine, frământată de îngrijorare, veni chiar până în pragul uşii şi această încălcare a regulilor i se păru semn rău doamnei Péricand. Tot aşa, în timpul unui naufragiu, pasagerii de la toate clasele se adună pe aceeaşi punte. Dar poporul nu avea nervii prea tari. „Ia uite-i cum devin neglijenţi!“ îşi zise ea, vădit dezaprobatoare. Doamna Péricand făcea parte dintre burghezii care au încredere în oamenii din popor. „Nu sunt răi, dacă ştii cum să-i iei“, zicea ea pe un ton indulgent şi puţin întristat, de parcă ar fi vorbit despre un animal în cuşcă. Se lăuda că ţine foarte mult la servitori. Voia să-i îngrijească chiar ea când erau bolnavi. Când Madeleine suferise de angină, doamna Péricand îi pregătise gargarele. Neavând timp în cursul zilei, o făcea seara, când se întorcea de la teatru. Madeleine, trezită brusc din somn, nu-şi manifesta recunoştinţa decât după aceea şi, chiar şi aşa, în termeni destul de reci, îşi spunea doamna Péricand. Acesta era poporul, niciodată mulţumit şi cu cât îţi dădeai mai tare osteneala pentru el, cu atât se arăta mai nestatornic şi mai nerecunoscător. Dar doamna Péricand nu aştepta răsplată decât de la Cel de Sus.

Se întoarse spre umbra vestibulului şi spuse cu nespusă mărinimie:

— Puteţi să ascultaţi ştirile dacă vreţi.

— Mulţumim, doamnă! murmurară voci respectuoase.

Şi servitorii se strecurară în salon în vârful picioarelor. Madeleine, Marie şi Auguste, valetul, iar în urma lor, bucătăreasa Maria, ruşinată din pricina mâinilor care îi miroseau a peşte. De altfel, ştirile se terminaseră. Acum se auzeau comentariile asupra situaţiei „serioase, desigur, dar nu alarmante“, după cum afirma crainicul. Vorbea pe un ton atât de sincer, de liniştit, de calm, cu câteva note apăsate de fiecare dată când rostea cuvintele „Franţa, patrie şi armată“, încât stârnea optimismul în inima ascultătorilor. Avea un fel al lui de a reaminti comunicatul care informa că: „Inamicul continuă să ne atace cu înverşunare poziţiile, unde se loveşte de rezistenţa viguroasă a trupelor noastre“. Citea prima parte a frazei cu glas detaşat, ironic şi dispreţuitor, ca şi cum ar fi vrut să spună: „Cel puţin aşa vor să ne facă să credem“. În schimb, insista puternic pe fiecare silabă din a doua parte, apăsând pe adjectivul „viguroasă“ şi pe cuvintele „trupele noastre“ cu atâta siguranţă, încât oamenii nu putea să nu gândească: „Zău că n-avem de ce să ne facem atâtea griji!“.

Doamna Péricand văzu privirile întrebătoare şi pline de speranţă îndreptate spre ea şi zise cu fermitate:

— Mi se pare că nu sună deloc rău!

Nu fiindcă ar fi crezut asta, dar avea datoria să susţină moralul celor din jurul ei.

Maria şi Madeleine oftară.

— Credeţi, doamnă?

Hubert, al doilea dintre fiii soţilor Péricand, un băiat de optsprezece ani dolofan şi rumen în obraji, părea singurul marcat de disperare şi de stupoare. Îşi ştergea transpiraţia de pe gât cu gesturi nervoase, cu o batistă făcută ghem, şi exclama din când în când cu voce stridentă şi răguşită:

— Nu e posibil! Nu e posibil să fi ajuns aici! Dar ce-aşteaptă, mamă, ca să cheme toţi bărbaţii la arme? De la şaisprezece la şaizeci de ani, toţi bărbaţii, imediat! Asta ar trebui să facă! Nu crezi, mamă?

Alergă până la sala de studiu şi se întoarse cu o hartă mare, pe care o întinse pe masă, măsurând cu înfrigurare distanţele.

— Suntem pierduţi, vă spun, pierduţi! Doar dacă nu cumva…

Îi revenea speranţa.

— Eu înţeleg ce vom face, anunţă el în cele din urmă, cu un zâmbet larg care îi lăsa la vedere dinţii albi. Înţeleg foarte bine. Îi lăsăm să înainteze, să înainteze, şi apoi îi aşteptăm aici… Uite, mamă! Sau…

— Da, da, zise mama. Du-te să te speli pe mâini şi aranjează-ţi şuviţa asta care-ţi cade în ochi. Uite cum arăţi!

Furios, Hubert împături harta. Numai Philippe îl lua în serios, numai Philippe îi vorbea ca de la egal la egal. „Neamule, te urăsc!“ izbucni în sinea lui. Şi, ieşind din salon, împrăştie cu o lovitură puternică de picior, ca să se răzbune, jucăriile frăţiorului Bernard, care începu să răcnească. „Asta o să-l înveţe ce e viaţa“, îşi zise Hubert. Dădaca se grăbi să-i ia de-acolo pe Bernard şi pe Jacqueline; bebeluşul Emmanuel dormea deja pe umărul ei. Femeia mergea cu paşi mari, ţinându-l de mână pe Bernard şi plângându-şi cei trei fii, pe care şi-i imagina morţi, toţi trei.

— Vai ş-amar, vai ş-amar! repeta ea în şoaptă, dând din cap şi scuturându-şi părul cărunt.

Deschise robinetele de la cadă, puse halatele copiilor la încălzit, murmurând mereu aceleaşi cuvinte, care păreau să caracterizeze nu numai situaţia politică, ci mai ales propria-i viaţă: munca la câmp în tinereţe, văduvia, firea duşmănoasă a nurorilor şi viaţa ei în casa altora, de şaisprezece ani.

Auguste, valetul, se întoarse la bucătărie păşind uşor. Pe faţa lui solemnă şi stupidă se citea o expresie de dispreţ la adresa multor lucruri. Doamna Péricand se duse la ea în cameră. Această femeie uluitor de activă folosea sfertul de oră liber dintre baia copiilor şi cină pentru a-i asculta la lecţii pe Jacqueline şi Bernard. Deodată, se auziră vocile lor tinere:

— Pământul este o sferă care nu se sprijină pe nimic.

În salon rămaseră numai bătrânul Péricand şi motanul Albert. Era o zi splendidă. Amurgul lumina molcom castanii stufoşi, iar Albert, un cotoi cenuşiu fără arbore genealogic, care era al copiilor, părea cuprins de un delir vesel: se rostogolea pe spate pe covor, sărea pe şemineu, muşca încet capătul unui bujor din vaza albastră mare, marcată delicat cu un bot de lup sculptat în bronz şi aflată pe colţul unei console, apoi făcea un salt pe fotoliul bătrânului şi-i mieuna în ureche. Bătrânul Péricand întinse spre el o mână tot timpul rece, vineţie şi tremurătoare. Motanul se sperie şi fugi. Urma cina. Auguste îşi făcu apariţia şi împinse scaunul infirmului până în sufragerie. În timp ce se aşezau la masă, stăpâna casei încremeni brusc, rămânând în aer cu lingura cu care îi dădea fetiţei siropul întăritor.

— E tatăl vostru, copii, zise ea când auzi sunetul cheii răsucindu-se în broască.

Într-adevăr, era domnul Péricand, un bărbat scund şi durduliu, cu o înfăţişare blândă şi puţin stângace. Faţa, de obicei rozalie, odihnită, de om bine hrănit, era foarte palidă şi nu părea speriată sau îngrijorată, ci doar extraordinar de uimită. O expresie asemănătoare vezi pe chipurile oamenilor care şi-au găsit moartea într-un accident, în decurs de câteva secunde, fără să fi avut timp să sufere sau să li se facă teamă. Citeau o carte, se uitau pe geamul maşinii, se gândeau la treburile lor, se duceau la vagonul restaurant şi, brusc, se pomeniseră în infern.

Doamna Péricand se ridică uşor de pe scaun.

— Adrien! exclamă ea pe un ton neliniştit.

— Nimic, nimic, se grăbi el să murmure, făcând un semn din cap spre copii, tatăl lui şi servitori.

Doamna Péricand înţelese. Făcu semn că se putea continua cu servitul mesei. Se forţa să mănânce ce avea în farfurie, dar fiecare înghiţitură părea tare şi fadă ca o piatră şi parcă i se oprea în gât. Totuşi, rostea cuvintele care de treizeci de ani formau ritualul fiecărei cine. Le spunea copiilor:

— Nu bea înainte de ciorbă. Dragule, cuţitul…

Tăia subţire fileul de limbă-de-mare al domnului Péricand. Pentru el se gătea mereu ceva delicat şi complicat şi doamna Péricand îl servea întotdeauna chiar ea, turnându-i apă în pahar, ungându-i tartinele cu unt, legându-i şervetul la gât, pentru că îi curgeau bale când vedea că apare pe masă ceva ce-i plăcea. „Cred“, le spunea ea prietenelor, „că aceşti bieţi bătrâni infirmi suferă dacă sunt atinşi de mâinile servitorilor“.

— Trebuie să-i arătăm bunelului cât mai e timp dragostea noastră, drăguţilor, le mai spunea ea copiilor, privindu-l pe bătrân cu o tandreţe înspăimântătoare.

Domnul Péricand realizase, la vârsta maturităţii, destule opere filantropice. La una ţinea însă cel mai mult: aşezământul Micilor Pocăiţi din arondismentul XVI, acea instituţie admirabilă al cărei scop era să-i înalţe moral pe minorii compromişi întrucât comiseseră delicte de moravuri. Se dăduse de înţeles că, la moartea lui, domnul Péricand ar lăsa o anumită sumă acestui aşezământ, dar avea un mod destul de enervant de a nu preciza niciodată cât anume. Dacă nu-i plăcuse un fel de mâncare sau făceau copiii prea mult zgomot, se trezea brusc din toropeală şi rostea cu voce slabă, dar lămurită:

— Voi lăsa aşezământului cinci milioane.

Urma o tăcere penibilă.

În schimb, dacă mânca bine şi dormea bine în fotoliul din faţa ferestrei, la soare, ridica spre nora lui ochii palizi şi tulburi, cu privirea rătăcită, ca ai bebeluşilor sau a căţeluşilor abia născuţi.

Charlotte avea mult tact. Nu exclama, aşa cum ar fi putut să facă alta: „Ai dreptate, tată“, ci răspundea cu voce blândă:

— Doamne, dar ai destul timp să te gândeşti la asta!

Averea familiei Péricand era considerabilă şi chiar nu ar fi putut să fie acuzaţi că râvnesc la moştenirea bătrânului Péricand fără a le face o nedreptate. Nu ţineau la bani, nu, ci într-un fel banii ţineau la ei! Aveau multe lucruri care le reveneau de drept, printre altele, „milioanele familiei Maltête din Lyon“, pe care nu le-ar fi cheltuit niciodată, ci le-ar fi păstrat pentru copiii copiilor lor. Cât priveşte opera filantropică Micii Pocăiţi, erau atât de interesaţi de ea, încât de două ori pe an, doamna Péricand organiza pentru aceşti nefericiţi concerte de muzică clasică; cânta ea însăşi la harpă şi afirma că, la unele pasaje, auzea din penumbra sălii suspine înăbuşite.

Bătrânul Péricand urmărea atent mâinile nurorii sale. Ea era atât de distrată şi de tulburată, încât uită să-i pună sosul. Barba lui albă se agită alarmant. Doamna Péricand, revenită la realitate, se grăbi să toarne peste carnea fildeşie a peştelui untul proaspăt, topit, presărat cu pătrunjel tocat, dar bătrânul îşi recăpătă seninătatea abia după ce adăugă şi o rondelă de lămâie pe marginea farfuriei.

Hubert murmură, aplecându-se spre fratele lui:

— E de rău?

— Da, răspunse celălalt dintr-un gest şi o privire.

Hubert lăsă să-i cadă pe genunchi mâinile tremurătoare. Imaginaţia înflăcărată îi zugrăvea scene de bătălie şi de victorie. Era cercetaş. El şi colegii lui alcătuiau o grupă de voluntari, de franctirori care apărau ţara până la capăt. Într-o secundă, străbătu în gând timpul şi spaţiul. El şi camarazii lui, un grup mic, unit prin onoare şi fidelitate. Vor lupta, vor lupta noaptea; vor salva Parisul bombardat, incendiat. Ce viaţă pasionantă, minunată! Inima îi bătea cu putere. Totuşi, războiul era un lucru îngrozitor şi sălbatic. Ameţit de aceste viziuni, strânse atât de tare cuţitul în mână, încât bucata de roast beef pe care o tăia sări pe podea.

— Nătângule, şopti Bernard, vecinul lui de masă, dându-i un ghiont pe sub faţa de masă.

El şi Jacqueline aveau opt şi nouă ani şi erau doi bălăiori slabi, cu nasul în vânt. După desert, amândoi au fost trimişi la culcare şi bătrânul domn Péricand a adormit în locul lui obişnuit, lângă fereastra deschisă. Ziua blândă de iunie zăbovea, nu voia să-şi dea ultima suflare. Fiecare palpitaţie a luminii era mai slabă şi mai delicată decât cea de dinainte, ca şi cum fiecare ar fi fost un adio plin de regrete şi de iubire adresat pământului. Aşezat pe pervaz, motanul privea cu un aer nostalgic orizontul, cristalul verde. Domnul Péricand se plimba de colo-colo prin încăpere.

— Poimâine, mâine poate, germanii vor fi la porţile Parisului. Înaltul Comandament este hotărât, se spune, să lupte în faţa Parisului, în Paris, în spatele Parisului. Din fericire, încă nu s-a aflat, căci până mâine s-ar face mare îmbulzeală în gări şi pe drumuri. Charlotte, trebuie să pleci mâine dimineaţă la prima oră şi să tragi la mama ta, în Bourgogne. Eu, adăugă domnul Péricand nu fără emfază, voi împărtăşi soarta comorilor care mi-au fost încredinţate.

— Credeam că muzeul a fost evacuat în septembrie, zise Hubert.

— Da, dar adăpostul provizoriu care îi fusese ales în Bretagne nu era potrivit, pentru că s-a constatat că e umed ca un beci. Nu mai înţeleg nimic. Se organizase un Comitet pentru salvarea comorilor naţionale împărţit în trei grupuri şi şapte subgrupuri, fiecare ar fi desemnat o comisie de experţi cu sarcina de a pune la adăpost operele artistice pe perioada războiului şi, luna trecută, un paznic de la muzeul provizoriu ne-a semnalat că pe pânze apăreau pete suspecte. Da, un portret admirabil de Mignardavea mâinile roase de un fel de mucegai verde. Ne-am grăbit să aducem înapoi la Paris lăzile preţioase şi aştept acum un ordin, care nu va întârzia, ca să le dirijez mai departe.

— Dar noi cum vom călători? Singuri?

— Vei pleca liniştită mâine dimineaţă împreună cu copiii şi cele două maşini şi, fireşte, cu toată mobila şi bagajele pe care le puteţi lua, pentru că trebuie să ţinem cont că Parisul ar putea să fie distrus, ars şi chiar jefuit până la sfârşitul săptămânii.

— Eşti incredibil! exclamă Charlotte. Vorbeşti despre toate astea cu un calm…

Domnul Péricand întoarse spre soţia lui chipul care îşi recăpăta treptat nuanţa rozalie, dar un roz mat, ca al porcilor abia înjunghiaţi.

— Pentru că nu-mi vine să cred, explică el stăpânit. Îţi vorbesc, te aud, hotărâm să ne părăsim casa, să fugim pe drumuri, dar nu pot să cred că e ceva real! Înţelegi? Du-te să te pregăteşti, Charlotte, totul să fie gata mâine dimineaţă şi o să poţi să ajungi la mama ta la ora cinei. O să vin şi eu îndată ce pot.

Doamna Péricand căpătase aerul resemnat şi ursuz pe care îl afişa dimpreună cu halatul de infirmieră de fiecare dată când copiii erau bolnavi; în general, făceau în aşa fel încât să fie toţi bolnavi în acelaşi timp, chiar dacă de boli diferite. În acele zile, doamna Péricand ieşea din camera copiilor cu termometrul în mână ca şi cum ar fi ţinut ramura de palmier a martirului, iar toată fiinţa ei era numai un strigăt: „Îi vei deosebi tu pe ai tăi în ziua de pe urmă, blândul meu Isus!“. Dar întrebă doar atât:

— Şi Philippe?

— Philippe nu poate să părăsească Parisul.

Doamna Péricand ieşi cu capul sus. Povara n-o va îngenunchea. Va face în aşa fel încât a doua zi toată lumea să fie pregătită de plecare: bătrânul infirm, patru copii, servitorii, motanul, argintăria, serviciile cele mai preţioase, blănurile, toate lucrurile copiilor, proviziile, medicamentele pentru cazuri neprevăzute. Se înfioră.

În salon, Hubert îşi imploră tatăl:

— Dă-mi voie să nu plec. Voi rămâne aici împreună cu Philippe. Şi… să nu râzi de mine, dar nu crezi că dacă m-aş duce la colegii mei, tineri, vânjoşi, gata de orice, am putea să formăm o companie de voluntari…? Am putea…

Domnul Péricand îl privi şi zise doar atât:

— Bietul copil!

— S-a sfârşit? Războiul e pierdut? bâigui Hubert. E… e adevărat?

Şi deodată, îngrozit, simţi că izbucneşte în plâns. Plângea ca un copil, aşa cum ar fi plâns Bernard, cu gura mare schimonosită, cu lacrimile curgându-i şiroi pe obraji. Noaptea se lăsa blândă şi liniştită. O privighetoare trecu aproape razant cu balconul în aerul deja întunecat. Motanul scoase un mic mieunat jinduitor.

3

Scriitorul Gabriel Corte lucra pe terasa lui, între pădurea fremătătoare şi amurgul de un auriu verzui care se lăsa peste Sena. Ce linişte în jur! Foarte aproape de el se aflau fiinţe familiare bine dresate, câini mari şi albi, care nu dormeau, ci stăteau nemişcaţi, cu nasul pe dalele răcoroase, cu ochii pe jumătate închişi. La picioarele lui, amanta aduna în tăcere paginile pe care el le lăsa să cadă. Servitorii şi secretara rămâneau invizibili în spatele geamurilor lucitoare, ascunşi undeva în umbra casei, în culisele unei vieţi pe care o voia strălucită, fastuoasă şi disciplinată ca un balet. Avea cincizeci de ani şi propriile-i jocuri. În funcţie de zile, era Stăpânul Cerurilor sau un biet autor strivit de truda grea şi zadarnică. Pusese să i se graveze pe masa de scris: „Povara-i grea! N-o să-mi ajungă, Sisif, nici chiar răbdarea ta!“. Confraţii îl invidiau pentru că era bogat. El însuşi povestea cu amărăciune că, la prima sa candidatură pentru Academia Franceză, unul dintre electori, solicitat să voteze pentru el, răspunsese sec: „Are trei linii telefonice!“.

Era frumos, cu purtări languroase şi crude de pisică, mâini moi, expresive şi o faţă de Cezar puţin cam gras. Numai Florence, amanta oficială, pe care o îngăduia în patul lui până dimineaţa (celelalte nu dormeau niciodată cu el), ar fi putut să spună câte măşti putea să aibă, bătrână cochetă cu pungi livide sub pleoape şi sprâncene de femeie, ascuţite, prea subţiri.

În seara aceasta, lucra ca de obicei, pe jumătate dezbrăcat. Casa lui de la Saint-Cloud era construită astfel încât să fie ferită de privirile indiscrete până la terasa mare, admirabilă, cu cinerarii albastre. Albastrul era culoarea preferată a lui Gabriel Corte. Nu putea să scrie decât atunci când avea lângă el o cupă mică din lapislazuli de un albastru intens. O contempla uneori şi o mângâia ca pe o iubită. De altfel, ceea ce îi plăcea la Florence, şi i-o spusese adesea, erau ochii de un albastru natural, care îi dădeau aceeaşi senzaţie de răcoare ca micuţa cupă. „Ochii tăi îmi potolesc setea“, murmura el. Amanta avea o bărbie catifelată, cam grăsuţă, o voce de contralto încă frumoasă şi ceva bovin în privire, le mărturisea Gabriel Corte prietenilor. „Îmi place asta. O femeie trebuie să semene cu o juncă: blândă, încrezătoare şi generoasă, cu trupul alb ca smântâna. Ştiţi, pielea aceea a actriţelor bătrâne, care a devenit suplă prin masaje, pătrunsă de farduri şi de pudră.“ Îşi întinse degetele fine în aer şi le făcu să pocnească precum castanietele. Florence îi dădu o lămâie şi el muşcă din ea, apoi mâncă o portocală şi câteva căpşuni glasate; consuma o cantitate uimitoare de fructe. Ea îl privi, aproape îngenuncheată în faţa lui pe un taburet de catifea, în postura de adoraţie care-i plăcea cel mai mult amantului (de altfel, nu şi-ar fi putut imagina alta!). Scriitorul era obosit, dar simţea acea oboseală sănătoasă care urmează unei munci fructuoase, mai bună decât cea a dragostei, după cum spunea uneori. Îşi privi cu bunăvoinţă amanta.

— Ei bine, cred că n-a mers prea rău! Şi, ştii, am trecut de mijloc, adăugă el, desenând în aer un triunghi şi arătându-i vârful.

Florence ştia ce vrea să spună. Inspiraţia îi slăbea pe la mijlocul romanului. Atunci, Corte se opintea ca un cal care nu reuşeşte să tragă trăsura împotmolită. Îşi împreună mâinile într-un gest graţios de admiraţie şi surprindere.

— Deja?! Te felicit, dragul meu! Acum, totul o să meargă de la sine, sunt sigură.

El murmură cu un aer preocupat:

— Să te-audă Dumnezeu! Dar mă îngrijorează Lucienne.

— Lucienne?

Corte îi aruncă o privire dură, rece şi neplăcută. Când era binedispus, Florence spunea: „Iar ai privirea ta de basilisc“. El râdea măgulit, dar în focul creaţiei ura gluma.

Ea nu-şi amintea deloc de personajul Lucienne.

Dar minţi:

— Sigur că da! Nu ştiu unde mi-era capul!

— Asta mă întreb şi eu, răspunse el pe un ton sever şi ofensat.

Dar femeia păru atât de tristă şi de umilă, încât i se făcu milă de ea. Se îmbună.

— Ţi-am spus întotdeauna, nu acorzi suficientă importanţă personajelor secundare. Un roman trebuie să semene cu o stradă plină de necunoscuţi, pe unde trec două, trei fiinţe, nu mai mult, pe care le cunoşti pe de-a-ntregul. Alţii, cum ar fi Proust, care au ştiut să folosească personajele secundare, se slujesc de ele ca să-şi umilească, să-şi diminueze personajele principale. Nimic mai salutar într-un roman decât această lecţie de modestie dată eroilor. Adu-ţi aminte cum, în Război şi pace, ţărăncuţele care trec râzând pe drum prin faţa trăsurii prinţului Andrei îl vor vedea întâi vorbindu-le lor, la ureche, şi atunci viziunea cititorului se înalţă brusc, nu mai este decât un singur chip, un singur suflet. Acesta descoperă diversitatea tiparelor. O clipă, să-ţi citesc pasajul, e remarcabil! Aprinde! îi ceru el, pentru că se făcuse întuneric.

— Avioane, răspunse Florence, arătând spre cer.

El bombăni:

— Chiar n-o să ne dea pace?

Ura războiul, căci îi ameninţa mai mult decât viaţa sau bunăstarea; îi distrugea clipă de clipă universul ficţiunii, singurul în care se simţea fericit, ca un sunet de trompetă discordant şi înspăimântător care făcea să se prăbuşească fragilele ziduri de cristal ridicate cu atâta trudă între el şi lumea exterioară.

— Dumnezeule! oftă el. Ce necaz, ce coşmar!

Dar reveni cu picioarele pe pământ. Întrebă:

— Ai citit ziarele?

Ea i le aduse fără să zică nimic. Părăsiră terasa. Corte le răsfoi posomorât.

— În fond, nimic nou, zise el.

Nu voia să vadă nimic. Respingea realitatea cu gestul înspăimântat şi indispus al celui care doarme şi este trezit dintr-un vis. Ba chiar făcu o mişcare cu mâna, punând-o pavăză în faţa ochilor, de parcă s-ar fi ferit de o lumină prea puternică.

Florence se apropie de aparatul de radio. El o opri.

— Nu, nu, lasă-l în pace.

— Dar, Gabriel…

El păli de furie.

— Îţi spun că nu vreau să aud nimic. Mâine. Avem destul timp mâine. Ştirile rele (şi nu pot să fie decât rele cu idioţii ăştia din guvern) îmi ucid acum elanul, poate îmi provoacă la noapte o criză de spaimă. Uite, ai face mai bine s-o suni pe domnişoara Sudre. Cred că voi dicta câteva pagini!

Ea se grăbi să-i facă pe plac. Pe când se întorcea în salon, după ce o anunţase pe secretară, sună telefonul.

— Domnul Jules Blanc telefonează de la preşedinţia Consiliului şi vrea să vorbească cu domnul, zise valetul.

Ea închise cu grijă toate uşile, ca nici cel mai mic sunet să nu ajungă până în camera unde lucrau Gabriel şi secretara. Între timp, valetul prepara gustarea rece care aştepta cheful stăpânului casei. Gabriel nu mânca mult la masă, dar i se făcea deseori foame noaptea. Avea o bucată de friptură rece de pui de potârniche, piersici şi delicioase mini-pateuri cu brânză, pe care Florence le comanda chiar ea de la un magazin de pe Rive Gauche, plus o sticlă de Pommery. După ani buni de reflecţie şi căutări, Corte ajunsese la concluzia că numai şampania era potrivită cu boala lui de ficat. Florence asculta vocea lui Jules Blanc la telefon, o voce epuizată, aproape afonă, şi în acelaşi timp auzea toate sunetele obişnuite ale casei, clinchetul plăcut al farfuriilor şi al paharelor, timbrul ostenit, răguşit şi profund al lui Gabriel, şi i se părea că trăieşte un vis confuz. Puse receptorul în furcă şi îl chemă pe valet. Era de multă vreme în serviciul lor şi bine instruit în ceea ce el numea „mecanismul casei“. Această pastişă inconştientă după secolul lui Ludovic al XIV-lea îl încânta pe Gabriel.

— Ce să facem, Marcel? Domnul Jules Blanc ne sfătuieşte să plecăm…

— Să plecaţi? Şi unde să vă duceţi, doamnă?

— Oriunde. În Bretagne, în Sud. Germanii ar fi traversat Sena. Ce să facem? repetă ea.

— Nu ştiu deloc, doamnă, răspunse Marcel pe un ton rece.

Era şi timpul să i se ceară părerea! Şi gândea: „Ar fi trebuit să plecăm de ieri ca să fie treaba bună. E păcat să vezi oameni bogaţi şi celebri care n-au mai multă minte decât animalele! Ba încă animalele ar mirosi pericolul!“. Lui nu-i era frică de germani. Îi văzuse în 1914. Nu mai era apt să fie mobilizat şi aveau să îl lase în pace. Dar era scandalizat că nu se avusese din timp grijă de casă, de mobilier şi de argintărie. Îşi permise un oftat abia perceptibil. El ar fi ambalat totul, ar fi ascuns totul în lăzi, ar fi pus demult totul la adăpost. Avea pentru stăpânii lui un fel de dispreţ afectuos, cum ai avea pentru ogarii albi, frumoşi, dar fără minte.

— Doamna ar face bine să-l anunţe pe domnul…, conchise el.

Florence se apropie de salon, dar când crăpă uşa auzi vocea lui Gabriel: era cea din zilele lui rele, din momentele de transă, o voce tărăgănată, răguşită (întretăiată din când în când de o tuse nervoasă).

Florence le dădu ordine lui Marcel şi cameristei, se gândi la obiectele cele mai preţioase, cele pe care le luăm cu noi când fugim, în caz de pericol. Ceru să i se pună pe pat un geamantan uşor şi solid. Ascunse întâi bijuteriile, pe care avusese grijă să le scoată din seif. Puse deasupra ceva lenjerie, obiectele de toaletă, două bluze de schimb, o rochie de seară, ca să aibă ce îmbrăca la sosire, pentru că trebuia să se ia în calcul întârzierile de pe drum, un capot şi papuci, cutia cu farduri (care ocupa mult loc) şi, fireşte, manuscrisele lui Gabriel. Încercă zadarnic să închidă geamantanul. Schimbă locul cutiei cu bijuterii şi încercă din nou. Nu, era clar că trebuia să renunţe la ceva. Dar la ce? Totul era indispensabil. Apăsă cu un genunchi pe geamantan, împinse, trase de încuietoare, dar zadarnic. Se enervă. În cele din urmă, o chemă pe cameristă.

— Tu poţi să închizi ăsta, Julie?

— E prea încărcat, doamnă. E imposibil.

O clipă, Florence ezită între cutia cu farduri şi manuscris, apoi alese fardurile şi închise geamantanul.

Îşi zise că o să pună manuscrisul în cutia de carton a pălăriilor. „A, nu! Îl cunosc! Izbucniri de furie, crize de spaimă, digitalină pentru inimă… O să vedem mâine. E mai bine să pregătim totul pentru plecare din noaptea asta şi el să nu ştie nimic. Pe urmă, om vedea…“

4

Familia Maltête din Lyon lăsase moştenire familiei Péricand nu numai averea, ci şi o predispoziţie pentru tuberculoză. Această boală provocase moartea la vârste fragede a celor două surori ale lui Adrien Péricand. Cu câţiva ani înainte, abatele Philippe se îmbolnăvise şi el, însă după doi ani petrecuţi la munte părea vindecat în momentul în care fusese în sfârşit hirotonisit. Dar plămânii îi rămăseseră sensibili şi, la declaraţia de război, fusese reformat. Părea totuşi un bărbat robust. Avea tenul oacheş, sprâncene negre şi groase şi un aer rustic şi sănătos. Era preot într-un sat din Auvergne. Doamna Péricand îl lăsase în grija Domnului când îşi afirmase vocaţia. Ea i-ar fi dorit totuşi puţin renume monden şi un destin glorios, nu să le predea catehismul copiilor de ţărani din Puy-de Dôme. În lipsa unor funcţii înalte în Biserică, ar fi preferat pentru el mănăstirea în locul acelei parohii sărace. „Este o mare risipă“, îi spunea ea cu tărie. „Îţi iroseşti darurile cu care te-a binecuvântat Bunul Dumnezeu.“ Dar se consola gândindu-se că îi făcea bine clima aceea aspră. Aerul de la mare altitudine pe care îl respirase timp de doi ani în Elveţia părea să-i fi devenit necesar. La Paris, regăsea străzile, le străbătea cu paşi mari, legănaţi şi întinşi, care îi făceau să zâmbească pe trecători, pentru că sutana nu se potrivea deloc cu mersul.

Astfel, ajunse în acea dimineaţă în faţa unui imobil cenuşiu şi intră într-o curte care mirosea a varză; aşezământul filantropic Micii Pocăiţi din arondismentul XVI ocupa o clădire mică, construită în spatele unei case mari cu camere de închiriat. După cum se exprima doamna Péricand în scrisoarea anuală adresată prietenilor acestui aşezământ (membru fondator – 500 de franci pe an, binefăcător – 100 de franci, membru – 20 de franci), copiii trăiau acolo în cele mai bune condiţii materiale şi spirituale, învăţând diferite meserii şi practicând o activitate fizică sănătoasă – un mic şopron cu geamlâc era construit lângă casă şi acolo se aflau un atelier de dulgherie şi un banc de cizmărie. Prin geamuri, abatele Péricand văzu capetele rotunde ale protejaţilor săi, care se ridicară o secundă la auzul paşilor lui. Într-un petic de grădină, între peron şi hangar, doi băieţi de cincisprezece şi şaisprezece ani lucrau sub comanda unui supraveghetor. Nu purtau uniformă. Nu se dorise perpetuarea amintirii penitenciarelor, cu care unii dintre ei făcuseră deja cunoştinţă. Purtau haine confecţionate de oameni miloşi, din resturi de lână. Unul dintre băieţi avea un pulover verde, care îi lăsa descoperite încheieturile lungi, slabe şi păroase ale mâinilor. Săpau, smulgeau iarba, schimbau pământul din ghivecele cu flori, disciplinaţi şi în tăcere. Îl salutară pe abatele Péricand, care le zâmbi. Chipul preotului era calm, expresia, severă şi puţin tristă. Însă zâmbetul avea în el o mare blândeţe şi puţină timiditate, dar şi un reproş tandru: „Eu vă iubesc. Voi de ce nu mă iubiţi?“ părea să spună. Copiii îl priveau şi tăceau.

— Ce vreme frumoasă! murmură el.

— Da, părinte, răspunseră ei cu voci reci şi silite.

Philippe le mai zise ceva şi intră în vestibul. Casa era cenuşie şi curată, iar încăperea în care se afla era aproape goală. Singura mobilă erau două scaune cu fundul din pai; era vorbitorul unde copiii primeau vizite, ceea ce era tolerat, nu şi încurajat! De altfel, aproape toţi erau orfani. Din când în când, vreo vecină care îi cunoscuse pe părinţii morţi, vreo soră mai mare plasată în provincie îşi aminteau de ei şi primeau încuviinţarea să-i vadă. Dar abatele Péricand nu întâlnise niciodată o fiinţă omenească în acel vorbitor. Cabinetul directorului se afla pe acelaşi palier.

Directorul era un bărbat palid, cu pleoape roz şi un nas ascuţit şi uşor tremurător, ca un bot care adulmecă hrana. Copiii îi ziceau „şobolanul“ sau „tapirul“. Întinse braţele spre Philippe; avea mâinile reci şi jilave.

— Nu ştiu cum să vă mulţumesc pentru amabilitate, părinte! Chiar acceptaţi să vă ocupaţi de copiii noştri?

Copiii ar fi trebuit să fie evacuaţi a doua zi, iar directorul fusese chemat de urgenţă în sud, la soţia lui bolnavă.

— Supraveghetorul se teme că nu va face faţă, că nu va putea s-o scoată la capăt singur cu cei treizeci de băieţi ai noştri.

— Par foarte ascultători, remarcă Philippe.

— Da! Sunt copii buni. Pe cei mai recalcitranţi îi facem noi să fie supuşi. Dar, fără să mă laud, numai eu fac lucrurile să meargă pe aici. Supraveghetorii sunt timoraţi. Şi oricum, războiul ni i-a luat pe unii dintre ei.

Făcu o grimasă.

— Un om minunat, dacă nu-l scoţi din obiceiurile lui, dar incapabil de cea mai mică iniţiativă, unul dintre acei indivizi care s-ar îneca într-un pahar cu apă. În fine, nu ştiam încotro s-o apuc ca să duc la bun sfârşit această evacuare. Atunci, tatăl dumneavoastră mi-a spus că sunteţi în trecere pe-aici, că plecaţi mâine la munte şi că nu veţi refuza să ne veniţi în ajutor.

— O voi face cu bucurie. Cu ce v-aţi gândit să plece copiii?

— Am reuşit să facem rost de două camioane. Avem destulă benzină. Ştiţi că locul unde ne retragem e situat la vreo cincizeci de kilometri de parohia dumneavoastră. În felul acesta, n-o să faceţi cu mult mai mult pe drum.

— Sunt liber până joi, răspunse Philippe. Îmi ţine locul un coleg.

— O, călătoria nu va dura atât de mult! Cunoaşteţi casa pe care ne-o pune la dispoziţie una dintre binefăcătoarele noastre, aşa mi-a spus tatăl dumneavoastră. Este o clădire mare, aflată în mijlocul pădurii. Proprietara a moştenit-o anul trecut şi mobila, care era foarte frumoasă, a fost vândută cu ceva timp înainte de război. Copiii vor putea să-şi ridice tabăra în parc. Ce bucurie pentru ei în acest anotimp frumos! La începutul războiului, au petrecut aşa trei luni într-un alt castel din Corrèze, oferit cu amabilitate aşezământului de una dintre binefăcătoare. Acolo nu aveam, însă, cu ce să ne încălzim. Dimineaţa trebuia să spargem gheaţa din cănile cu apă. Niciodată nu s-au simţit mai bine copiii. Timpul a trecut, zise directorul, mici plăceri, desfătările păcii.

Abatele se uită la ceas.

— Îmi faceţi plăcerea să luaţi masa cu mine, părinte?

Philippe refuză. Sosise la Paris chiar în acea dimineaţă şi călătorise toată noaptea. Se temea de vreo reacţie necugetată a lui Hubert şi venise la el, dar chiar în ziua aceea familia pleca la Nièvre. Philippe voia să asiste la plecare şi-şi zicea zâmbind că o mână de ajutor e întotdeauna binevenită.

— O să-i anunţ pe copiii noştri că-mi veţi ţine locul, zise directorul. Poate vreţi să le adresaţi câteva cuvinte ca să luaţi puţin contact cu aceşti tineri. Mă gândeam să le vorbesc chiar eu, să-i fac să priceapă ce e cu războaiele prin care trece patria, dar plec la ora patru şi…

— Le voi vorbi, spuse abatele Péricand.

Lăsă privirea în jos şi-şi duse la gură vârfurile degetelor împreunate. Pe faţă i se aşternu o expresie de severitate şi de tristeţe, amândouă îndreptate împotriva lui însuşi, a proprie-i inimi. Nu-i iubea pe copiii aceia nefericiţi. Se apropia de ei cu blândeţe, cu toată bunăvoinţa de care era în stare, dar în prezenţa lor simţea numai răceală şi repulsie, nici un elan de iubire, nimic din acea palpitaţie divină care îi trezeşte pe cei mai amărâţi păcătoşi să implore iertarea Domnului. Era mai multă smerenie în fanfaronadele unui ateu bătrân, ale unui blasfemator înverşunat decât în cuvintele sau în privirile acelor micuţi. Aparenta lor docilitate era îngrozitoare. În pofida botezului, a comuniunii şi a penitenţei, nici o rază mântuitoare nu ajungea la ei. Copii ai întunericului, nu aveau nici măcar suficientă forţă spirituală ca să se ridice până acolo încât să-şi dorească lumina; n-o presimţeau, n-o doreau, n-o regretau. Abatele Péricand se gândi cu drag la copilaşii pe care îi învăţa catehismul. O, nu-şi făcea nici o iluzie în privinţa lor! Ştia deja că în acele suflete tinere răul prinsese rădăcini trainice, foarte rezistente, dar, uneori, ce înflorire de tandreţe, ce graţie inocentă, ce tresărire de milă sau de oroare când le vorbea despre patimile lui Hristos! Era nerăbdător să se întoarcă la ei. Se gândi la ceremonia primei comuniuni fixată duminica viitoare.

În acest timp, îl urma pe director în sala în care tocmai fuseseră adunaţi copiii. Obloanele erau trase. În întuneric, se împiedică de o treaptă la intrare şi, ca să nu cadă, se ţinu de braţul directorului. Se uită la copii, aşteptând, sperând să izbucnească într-un râs înăbuşit. Uneori, un astfel de incident ridicol e de-ajuns ca să spargă gheaţa între profesori şi elevi. Dar, nu! Nici o reacţie! Chipuri palide, buze strânse, pleoape lăsate… Stăteau în picioare în semicerc, cu spatele sprijinit de perete, cei mai mici în faţă. Aceştia aveau între unsprezece şi cincisprezece ani. Erau aproape toţi scunzi pentru vârsta lor şi plăpânzi. În spate, stăteau adolescenţii între cincisprezece şi şaptesprezece ani. Unii aveau frunţi înguste, mâini mari de ucigaşi. Îndată ce ajunse în faţa lor, abatele Péricand avu din nou un sentiment ciudat, de aversiune şi aproape de teamă. Trebuia să-l învingă cu orice preţ. Se apropie, iar ei se dădură înapoi uşurel, ca şi cum ar fi vrut să intre în zid.

— Copii, începând de mâine şi până la capătul călătoriei noastre, îi ţin locul domnului director, zise el. Aţi aflat că urmează să părăsiţi Parisul. Numai Dumnezeu ştie soarta hărăzită soldaţilor noştri, scumpei noastre patrii. Numai El, în infinita Sa înţelepciune, ştie soarta hărăzită fiecăruia dintre noi în zilele ce vor urma. Din păcate, mai mult ca sigur inimile noastre o să sufere, căci nenorocirile societăţii sunt formate din suma nenorocirilor fiecăruia dintre noi, şi este singura dată când, bieţi orbi ingraţi ce suntem, avem conştiinţa solidarităţii care ne uneşte, pe noi, membre ale aceluiaşi corp. Aş vrea să primesc de la voi o dovadă de încredere în Dumnezeu. Repetăm din vârful buzelor: „Facă-se voia Ta“, dar în sufletul nostru strigăm: „Facă-se voia mea, Doamne!“. Totuşi, de ce-l căutăm pe Dumnezeu? Pentru că sperăm să atingem fericirea: omul este făcut astfel încât să-şi dorească fericirea şi Dumnezeu poate să ne dea această fericire imediat, fără să aşteptăm moartea şi învierea, dacă acceptăm voia Lui, dacă facem ca ea să devină a noastră. Copii, fiecare dintre voi să se încreadă în Domnul. Să I se adreseze Lui ca unui părinte, să-şi încredinţeze viaţa în mâinile Lui şi pacea divină va pogorî îndată asupra sa.

Aşteptă un moment, privindu-i în ochi.

— Vom spune împreună o scurtă rugăciune.

Treizeci de voci stridente, indiferente, recitară Tatăl nostru, treizeci de feţe slăbănoage se înşirau în jurul preotului; frunţile se lăsară în jos cu o mişcare bruscă, mecanică, atunci când făcu asupra lor semnul crucii. Numai un puşti cu o gură mare şi amară întoarse ochii spre fereastră şi raza de soare care se strecură prin obloanele închise lumină un copil cu un obraz delicat, plin de pistrui, strâmbând din nasul fin.

Nici unul dintre ei nu se mişcă, nici nu răspunse. La fluierul supraveghetorului, se încolonară şi părăsiră sala.