Philippa Gregory, The Last Tudor

Copyright © 2017 by Levon Publishing Ltd.

Originally published by Touchstone, a Division of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7539-5

ISBN PDF: 978-973-46-7540-1

ISBN print: 978-973-46-7521-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : Paul Delaroche (1797-1856), Execuţia lui Lady Jane Grey, 1853

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PHILIPPA GREGORY, una dintre cele mai renumite scriitoare britanice contemporane de ficţiune istorică, s-a născut în Kenya, în 1954. A studiat la Universitatea din Sussex, unde a obţinut o diplomă de licenţă în Istorie. Ulterior, a devenit doctor în Filologie la Universitatea din Edinburgh, cu o lucrare despre literatura secolului al VIII-lea. A lucrat o vreme ca jurnalist şi producător la BBC, însă pasiunea pentru istorie şi literatură a îndemnat-o să se dedice scrisului. Autoare extrem de prolifică, Philippa Gregory a publicat pînă în prezent peste douăzeci de romane, dintre care amintim: The Other Boleyn Girl (2001; Surorile Boleyn, Polirom, 2008, 2013), distins un an mai târziu cu premiul Parker Romantic Novel of the Year şi ecranizat de cîteva ori, The Constant Princess (2005; Prinţesa statornică, Polirom, 2015), The Boleyn Inheritance (2006; Moştenirea Boleyn, Polirom, 2009, 2014), The White Queen (2009; Regina albă, Polirom, 2010, 2014, 2016), The Red Queen (2010; Regina roşie, Polirom, 2011, 2014, 2016) The Lady of the Rivers (2011; Doamna apelor, Polirom, 2012, 2015), The Kingmaker’s Daughter (2012; Fiica eminenţei cenuşii, Polirom, 2013, 2018), Changeling (2012; Copilul zînelor, Polirom, 2013), The White Princess (2013; Prinţesa albă, Polirom, 2015), The King’s Curse (2014; Blestemul regelui, Polirom, 2015), Taming of the Queen (2015; Îmblînzirea reginei, Polirom, 2016) şi Three Sisters, Three Queens (2016; Trei surori, trei regine, Polirom, 2017). Cărţile sale au fost traduse în numeroase limbi şi s-au bucurat de succes în întreaga lume.

Pentru sora mea

Cartea I

Jane

Casa Bradgate, Groby, Leicestershire,
Primăvara anului 1550

Îl iubesc pe tata fiindcă știu că nu va muri niciodată. La fel cum nu voi muri nici eu. Suntem aleșii lui Dumnezeu și urmăm calea Lui, de la care nu ne abatem niciodată. Nu avem nevoie să ne câștigăm locul în rai cumpărându-l pe Dumnezeu prin fapte bune și liturghii. Noi nu trebuie să mâncăm pâine pretinzând că e trupul cuiva, și nici să bem vin pretinzând că e sânge. Noi știm că lucrurile acestea sunt doar niște nebunii pentru ignoranți și o capcană pentru papistașii neghiobi. Cunoașterea – asta e mândria și gloria noastră. Înțelegem, așa cum o fac tot mai mulți în zilele noastre: am fost mântuiți o dată pentru totdeauna. Nu ne temem, fiindcă noi nu vom muri niciodată.

E adevărat, tata e un om lumesc: păcătos de lumesc. Aș vrea să-mi dea voie să mă lupt cu sufletul lui, dar el râde și spune:

— Fugi de-aici, Jane, du-te și scrie-le prietenilor noștri, reformaţii elvețieni. Le-am rămas dator cu o scrisoare – poți să le-o scrii tu în locul meu.

Nu face bine că se fereşte să vorbească despre cele sfinte, dar nu-i vorba decât de păcatul nepăsării – știu că el crede cu trup și suflet în adevărata religie. Mai mult, trebuie să-mi amintesc că este tatăl meu și le datorez supunere tatălui și mamei mele – orice-aș crede eu în taină despre ei. Dumnezeu, care le vede pe toate, îi va judeca. Iar Dumnezeu L-a văzut pe tata și deja L-a iertat; tata e salvat prin credință.

Mă tem că mama nu va fi cruțată de focurile iadului, iar sora mea, Katherine, care e cu trei ani mai mică decât mine, un copil de nouă ani, aproape sigur o să moară și n-o să se mai înalțe vreodată. E nespus de prostuță. Dacă aș fi vreo netoată superstițioasă, aș fi sigură că e posedată; nu mai e nici o speranță pentru ea. Sora mea cea mică, Mary, s-a născut din păcatul originar și n-are cum să scape de asta. E tare micuță. E la fel de drăguță ca o versiune în miniatură a surorii noastre, Katherine, cât o păpușă de mică. Mama mea ar fi trimis-o de-acasă, încă de când era un prunc, să fie crescută departe de noi și să ne scutească de rușine, dar tata a arătat prea multă milă față de un ultim născut atât de pipernicit, așa că stă cu noi. Nu e slabă de minte – își face lecțiile bine, e o fetiță isteață –, dar n-are nici o înclinație către grația divină; nu e dintre aleși, cum suntem tata și cu mine. Una ca ea – a cărei creștere a fost zădărnicită de Satana – ar trebui să-și dorească mântuirea cu atât mai înflăcărat. Bănuiesc că un copil de cinci ani e încă prea mic să renunțe la cele lumești – dar eu studiam latina la patru ani, iar Domnul nostru avea vârsta pe care o am eu acum când a mers la Templu și le-a predicat înțelepților. Dacă nu pornești pe calea Domnului încă din leagăn, când ai s-o faci?

Studiez încă din copilărie. Cel mai probabil, sunt cea mai învățată tânără din toată țara, crescută în religia reformată, preferata marii erudite și regine Kateryn Parr. Probabil că sunt cel mai bun învățăcel din Europa și, cu siguranță, cea mai educată dintre fete. N-o consider pe verișoara mea, prințesa Elisabeta, un adevărat discipol, fiindcă mulți sunt chemați, dar puțini aleși. Biata Elisabeta nu dă nici un semn că ar fi aleasă, iar studiile ei sunt tare lumești. Vrea să fie văzută drept isteață, vrea să-și mulțumească profesorii și să se dea în spectacol. Până și eu trebuie să am grijă să nu cad în păcatul mândriei, chiar dacă mama, lipsită de bună-cuviință, zice că aș face mai bine să am grijă să nu devin complet ridicolă. Dar când îi explic că e căzută în păcat, mă ia de urechi și mă amenință cu bătaia. Aș încasa bucuroasă o bătaie de dragul credinței mele, așa cum a făcut și Sfânta Anne Askew, dar cred că pe Dumnezeu îl mulțumesc mai mult dacă îmi cer iertare, fac o reverență și mă așez la masă pentru cină. Mai ales că avem plăcintă cu pere și cremă de zahăr ars, care e preferata mea.

Nu e deloc ușor să strălucești la Bradgate. E o casă lumească și suntem mulți în ea. E o clădire măreață, din cărămidă, la fel de roșie ca Hampton Court, cu o intrare la fel de largă precum acel palat, așezată în uriașa pădure Charnwood. Avem toate drepturile la măreție regală. Mama e fiica prințesei Maria, care a fost regina Franței, sora favorită a regelui Henric al VIII-lea, așa că mama e succesoare la Tronul Angliei după copiii regelui mort, verișoarele mele, prințesele, Maria și Elisabeta, care sunt moștenitoarele fratelui lor mai mic, regele Edward. Lucrul acesta ne face cea mai importantă familie din Anglia, iar noi nu uităm niciodată asta. Avem o mulțime de servitori, mai bine de trei sute, pentru noi cinci; avem un grajd plin cu cai frumoși și o grădină care înconjoară casa, și ferme, și sate, râuri și lacuri chiar în inima Angliei. Avem propriul urs de hăituit, care stă în cușcă, la grajduri, propriul țarc pentru urs și propriul ring pentru lupte de cocoși. Casa noastră e una dintre cele mai mari din Midlands; avem un salon uriaș cu o galerie pentru muzicieni la un capăt și o estradă regală la celălalt. Cele mai frumoase ținuturi din Anglia sunt ale noastre. Am fost crescută cu știința că tot pământul acesta e al meu, la fel cum și noi suntem ai Angliei.

Desigur, între mama mea și Tron se află cei trei copii ai familiei regale: Edward, regele, care are numai doisprezece ani, ca mine, și, prin urmare, cârmuiește prin intermediul unui Lord Președinte, apoi surorile lui mai mari, prințesa Maria și prințesa Elisabeta. Uneori, lumea nu le ia în calcul drept moștenitoare pe cele două prințese, de vreme ce au fost amândouă numite bastarde și renegate de propriul tată. Nici n-ar fi incluse în familia regală, dacă n-ar fi fost la mijloc mila creștinească a profesoarei mele, Kateryn Parr, care le-a adus la curte și i-a făcut să le recunoască. Mai rău de-atât, prințesa Maria (Dumnezeu să-i ierte păcatele) e o papistașă declarată și o eretică și, chiar dacă trebuie s-o iubesc fiindcă mi-e verișoară, mi-e groază să mă aflu în casa ei, unde se respectă orele de Liturghie ca și cum ar trăi într-o mănăstire și nu într-un regat reformat, fiindcă întreaga Anglie e protestantă acum, sub cârmuirea regelui Edward.

Nu vorbesc despre prințesa Elisabeta. N-o fac niciodată. Am văzut-o mai mult decât mi-aș fi dorit pe când locuiam amândouă cu regina Kateryn și tânărul său soț, Thomas Seymour. Tot ce voi spune e că Elisabetei ar trebui să-i fie rușine și că va trebui să dea socoteală în fața Domnului pentru ce a făcut. Am văzut totul. Am fost acolo când ea îl urmărea, îl măgulea și se hârjonea cu soțul mamei ei vitrege. L-a dus pe sir Thomas Seymour – un om măreț – la imprudență, apoi la moarte. S-a făcut vinovată de desfrâu și adulter – măcar în inima ei, dacă nu și-n patul lui. E la fel de vinovată de moartea lui cum ar fi fost dacă l-ar fi învinovățit de conspirație și trădare și l-ar fi condus chiar ea la eșafod. A vrut ca el să se vadă pe sine drept ibovnicul și soțul ei, și pe ei doi drept moștenitorii tronului. Poate că n-a spus atât de multe: nici nu trebuie să spună multe. Am văzut cum se purta cu el și știu ce l-a adus în stare să facă.

Dar – nu – eu nu judec. Nu voi judeca. Nu judec niciodată. Lucrul acesta îl face Dumnezeu. Eu trebuie să-mi păstrez modestia în cuget, să-mi țin privirea plecată și să fiu miloasă, ca de la păcătos la păcătos. Și sunt sigură că nici Dumnezeu n-o va considera altfel, când o să ardă în focurile iadului, căindu-se prea târziu pentru desfrâu, necredință și ambiție. Lui Dumnezeu și mie ne va fi milă de ea și o vom lăsa cu pedeapsa ei veșnică.

În orice caz, de vreme ce prințesele Maria și Elisabeta au fost declarate nelegitime și sunt, în mod clar, amândouă nepotrivite pentru tron, aceste surori vitrege ale regelui Edward au mult mai puține drepturi la tron decât fiica surorii preferate a regelui Henry, regina Maria, cu alte cuvinte – mama mea.

Și de aceea, tocmai de aceea, e atât de important ca ea să studieze credința reformată și să lase deoparte podoabele strălucitoare. Ar trebui să se ferească de banchete și de băutură, ar trebui să danseze doar cu doamnele cele mai caste din suita ei și să nu mai călărească prin tot ținutul pe calul acela uriaș al ei, cât e ziua de lungă, la vânătoare de orice e sezonul, de parcă ar fi o fiară înfometată a câmpului. Pădurile întinse din jurul casei noastre răsună de la cornurile ei de vânătoare, iar pajiștile sunt măturate în căutarea vânatului. Câinii mor în țarcul ursului, iar vițicile sunt măcelărite în fața bucătăriei. Mi-e așa de teamă că e desfrânată (cei din familia Tudor sunt teribil de desfrânați), știu sigur că e mândră (toți Tudorii sunt tirani înnăscuți) și toată lumea poate să vadă că e risipitoare și-i plac cele lumești.

Ar trebui s-o dojenesc, dar când îi spun profesorului meu că-mi adun curajul să-i zic mamei că se face vinovată cel puțin de mândrie, mânie, lăcomie, desfrâu și avariție, el îmi răspunde agitat:

— Lady Jane, serios, mai bine nu.

Iar eu știu că se teme de ea, la fel ca toată lumea – până și tatăl meu se teme. Asta nu face decât să arate că se face vinovată de o ambiție deloc femeiască, pe lângă toate celelalte.

Și eu aș fi la fel de temătoare ca toți ceilalți oameni șovăielnici, doar că eu sunt întărită de credința mea. Chiar sunt. Lucrul acesta nu-i ușor dacă urmezi religia reformată. Curajul e simplu pentru papistași – fiecare netrebnic are o duzină de obiecte care să-l instruiască și să-l încurajeze: icoanele din biserică, vitraliile, călugărițele, preotul, corul, tămâia, gustul amețitor al vinului, de care se conving singuri că are gustul sărat al sângelui. Dar toate astea nu-s decât vanitate și deșertăciune. Eu știu că sunt întărită de credință fiindcă îngenunchez într-o capelă albă și răcoroasă în liniște, apoi aud glasul Domnului vorbindu-mi doar mie, blând ca un tată iubitor. Citesc Biblia singură, nu mi-o citește altcineva, şi prin urmare aud cuvântul Domnului. Mă rog pentru înțelepciune și atunci când vorbesc știu că o fac în spiritul Bibliei. Sunt sluga Lui și mesagerul Lui – și de aceea mama greșește atât de mult când strigă la mine: „Pentru Dumnezeu, mută-ți fața aia lungă de-aici și pleacă la vânătoare înainte să te gonesc chiar eu din bibliotecă!“.

Tare greșit. Mă rog ca Dumnezeu s-o ierte, așa cum fac și eu. Dar știu că El nu va uita cum m-a jignit pe mine, sluga Lui; și nici eu nu voi uita. Iau un cal din grajd, dar nu merg la vânătoare. În schimb, călăresc cu sora mea Katherine, cu un rândaș după noi. Putem merge călare întreaga zi, în orice direcție, fără să ieșim de pe pământurile noastre. Mergem în galop mărunt peste pajiști și trecem pe la marginea câmpurilor unde crește ovăzul, verde și des; trecem prin vaduri și lăsăm caii să bea apa limpede. Suntem copiii familiei regale a Angliei, cei mai fericiți în mijlocul naturii englezești, binecuvântați cu moștenirea noastră.

Astăzi, din nu știu care motiv, mama e numai zâmbet, iar mie mi s-a spus să-mi pun rochia cea nouă care a sosit de la Londra săptămâna trecută, un veșmânt de catifea roșu-aprins, cu o glugă neagră, amplă, cu mâneci, fiindcă avem oaspeți de seamă la cină. Îl întreb pe lordul șambelan cine vine, iar el îmi zice că e fostul Lord protector, Edward Seymour, Ducele de Somerset. A fost întemnițat în Turn pentru trădare, iar acum a fost eliberat, gata să se întoarcă în Micul Consiliu. În așa timpuri primejdioase trăim.

— Și-l aduce și pe fiul său, spune șambelanul și îndrăznește să-mi facă cu ochiul, ca și cum aș fi vreo fetișcană ușuratică, îndeajuns de prostuță să fie încântată de așa vești.

— Vai, ce interesant! spune nesocotita mea soră Katherine.

Oftez răbdătoare și le spun că voi citi în dormitorul meu până când va veni timpul să mă îmbrac pentru cină. Dacă închid ușa dintre dormitor și camera noastră, poate Katherine pricepe aluzia și se ține la distanță.

Nu s-a întâmplat.

După nici o clipă, se aude un ciocănit la ușa din lemn sculptat și-și ițește capul blond în camera mea, spunând:

— A, studiezi?

De parcă aș face vreodată altceva.

— Sigur, asta aveam de gând când am închis ușa.

E surdă la ironie.

— De ce crezi că vine încoace ducele de Somerset? întreabă ea, intrând în cameră cu pași mărunți, fără să primit vreo invitație.

Mary se ține după ea, de parcă odăile mele ar fi anticamera regală, unde poate trece oricine de gărzi, cu condiția să fie cât de cât bine îmbrăcat.

— Ai adus maimuța aceea dezgustătoare aici? mă opun eu, când o văd cocoțată pe umărul ei.

Pare contrariată:

— Sigur că am adus-o. Domnul Năsuc vine cu mine peste tot. Mai puțin atunci când merg la bietul urs. Îi e frică de bietul urs.

— Ei bine, n-are voie să intre aici și să-mi strice hârtiile.

— N-o să le strice. O să stea în brațe la mine. E un Domn Năsuc foarte ascultător.

— Dă-l afară!

— Nu.

— Dă-l afară, îți poruncesc!

— Nu poți să mă obligi.

— Sunt sora mai mare, iar astea sunt odăile mele…

— Eu sunt cea mai frumoasă și te vizitez din politețe…

Ne încruntăm una la cealaltă. Îmi arată lanțul de argint legat la gâtul lui negru și sfrijit.

— Jane, te rog. O să-l țin bine, îmi promite ea.

— Ți-l țin eu, se oferă Mary, așa că acum amândouă se ceartă care să țină maimuța ce, oricum, n-are ce căuta în odăile mele.

— O, plecați! spun iritată. Amândouă!

Dar Katherine se întoarce și o ridică pe Mary pe un scaun, unde copila rămâne așezată, mică cât o păpușă, zâmbindu-mi cu tot farmecul din lume.

— Stai dreaptă, îi amintește Katherine, iar Mary își trage umerii și se îndreaptă.

— Nu! Plecați!

— O să plec imediat ce te întreb ceva.

Katherine e fericită pentru că lucrurile merg după placul ei, ca de obicei. E ridicol de frumușică și are cam tot atâta minte cât Domnul Năsuc.

— Prea bine, îi spun sever, întreabă-mă, apoi pleacă.

Ea trage aer în piept.

— De ce crezi că vine încoace ducele de Somerset?

— N-am idee.

— Pentru că eu știu. Așa că tu de ce nu știi? Credeam că ești foarte, foarte deșteaptă.

— Nu vreau să știu, îi răspund simplu.

— Pot să-ți zic eu. Tot ce știi tu sunt lucrurile de prin cărți.

— Lucrurile din cărți, repet eu cuvintele copilului ignorant. Chiar așa. Eu știu într-adevăr „lucrurile din cărți“, dar dacă aș vrea să aflu treburi lumești, l-aș întreba pe tata, care mi-ar spune adevărul. N-aș umbla peste tot ca să trag cu urechea pe la părinți și pe la bârfele servitorilor.

Ea sare pe patul meu mare, din lemn, ca și cum și-ar fi propus să rămână până la cină, apoi se sprijină de pernă de parcă ar vrea să doarmă aici. Maimuța se culcuşeşte alături de ea și-și trece degetele sfrijite prin blana mătăsoasă.

— Are purici?

— A, da, zice ea cu indiferență. Dar n-are păduchi.

— Atunci ia-l din patul meu!

Drept răspuns, ea îl ia în brațe.

— Nu te agita, fiindcă e cu adevărat palpitant. Vin încoace pentru logodna ta! anunță ea. Iată! Credeam că o să te facă să sari în sus.

Sar în sus așa de puțin, că-mi pot ține degetul nemișcat pe carte ca să știu unde am rămas.

— Și unde-ai auzit una ca asta?

— Toată lumea știe, spune ea, ceea ce înseamnă că e bârfa servitorilor, așa cum prevăzusem. O, ești așa de norocoasă! Sunt de părere că Ned Seymour e cel mai frumos tânăr din lume.

— Da, dar ție-ți place orice bărbat care poartă pantaloni strâmți.

— Are niște ochi atât de blânzi.

— Sigur că are ochi, dar n-au puterea simțirii, doar a văzului.

— Și un zâmbet încântător.

— Îmi închipui că zâmbește la fel ca toată lumea, dar nu m-am obosit să mă uit.

— Și călărește minunat și are veșminte frumoase, și este fiul celui mai puternic om din Anglia. Nu există familie mai măreață ca Seymourii. Nici mai bogată. Sunt mai avuți ca noi. Sunt și mai aproape de tron decât noi.

Mă gândesc, fără s-o rostesc, că măreția familiei nu l-a ajutat cu nimic pe Thomas Seymour, care a fost decapitat cu doar un an în urmă, din cauza Elisabetei și nici măcar fratele lui mai mare n-a reușit să-l salveze. Apoi fratele, însuși Lordul Protector, a căzut în dizgrație și acum se trudește să-și recapete locul la putere.

— Frumosul fiu al Lordului Protector, suspină ea.

Ca de obicei, e o aiurită.

— Nu mai e Lord Protector; funcția lui a fost abolită, o corectez. Consiliul e condus de Lordul Președinte, John Dudley. Dacă vrei o alianță cu cei ce vin la putere, atunci cu familia Dudley trebuie s-o faci.

— Ei bine, rămâne unchiul regelui, iar Ned încă e conte de Hertford.

— Edward Seymour, o corectez.

— Edward sau Ned! Cui îi pasă?

— Și chiar zice toată lumea că o să fiu logodită cu el? întreb.

— Da, zice ea simplu. Și când o să te măriți, va trebui să pleci iar. O să-mi fie dor de tine. Chiar dacă mare parte din timp nu faci decât să te plângi că sunt neghioabă, e mai plăcut când ești aici. Mi-a fost dor de tine când ai stat cu regina Kateryn. Să fiu sinceră, chiar m-am bucurat când a murit – deși mi-a părut tare rău pentru ea, desigur – pentru că speram că o să te întorci acasă de tot.

— Nu pleca, Jane, începe Mary dintr-odată să se vaiete, fără să înțeleagă mare lucru din ce se discută.

Chiar dacă știu că Biblia spune că discipolul trebuie să-și lase casa sau frații, sau surorile, sau tatăl, sau mama de dragul credinței, sunt destul de mișcată de lucrul ăsta.

— Dacă sunt chemată într-un loc măreț din lumea largă, va trebui să merg, îi spun. Vărul nostru, regele Edward, are o curte evlavioasă, iar eu voi fi fericită să trăiesc acolo și, dacă Dumnezeu mă cheamă într-un loc măreț din lume, atunci voi fi un model pentru cei ce au considerație pentru mine. Și, când îți va veni rândul, am să-ți arăt cum să te porți dacă vrei să faci exact cum îți spun eu. De fapt, și mie o să-mi fie dor de tine și de micuța Mary, dacă va trebui să plec.

— O să-ți fie dor de Domnul Năsuc? întreabă Katherine plină de entuziasm, târându-se jos din pat și întinzându-l către mine până când fețișoara-i tristă e aproape de a mea.

Îi împing mâinile cu blândețe.

— Nu.

— Ei bine, când mi-o veni și mie rândul să mă mărit, sper să fie la fel de frumos ca Ned Seymour, spune ea. Și nu m-ar deranja nici să fiu contesă de Hertford.

Îmi dau seama că acesta va fi noul meu nume și titlu și că, atunci cânt tatăl lui Ned va muri, Ned va deveni duce de Somerset, iar eu voi fi ducesă.

— Se va face voia Domnului, spun eu, gândindu-mă la frunzele de căpșun de pe coroana de ducesă și la moliciunea grea a gulerului din blană de hermină. Atât pentru tine, cât și pentru mine.

— Amin, spune ea visătoare, ca și cum s-ar gândi încă la zâmbetul lui Ned Seymour. O, amin.

— Tare mă îndoiesc că Domnul te va face ducesă, îi atrag atenția.

Mă privește cu ochii ei albaștri larg deschiși, cu chipul palid, ca al meu, acum îmbujorat:

— O, roagă-te să fie așa, îmi răspunde cu încredere. Tu poți să-mi faci rost de un duce dacă te rogi pentru mine, Jane. Ești așa de evlavioasă, că sigur îl poți convinge pe Dumnezeu să-mi dea un duce. Cere-i unul frumos.

Trebuie să-i dau dreptate lui Katherine și să recunosc că Ned Seymour e la fel de fermecător ca toți Seymourii. Îmi amintește de unchiul lui, Thomas, care a fost omul cel mai bun la suflet pe care l-am cunoscut vreodată, soțul tutorelui meu, regina Kateryn, înainte ca Elisabeta să le destrame fericirea. Ned are părul șaten și ochii căprui deschis. N-am observat până acum că ochii lui sunt blânzi, dar sora mea are dreptate, are o căldură plăcută și un zâmbet irezistibil. Sper că nu ascunde gânduri păcătoase în spatele strălucirii lui atotștiutoare. A fost crescut la curte, ca tovarăș al vărului meu, regele, așa că ne cunoaștem; am călărit împreună și am învățat să dansăm împreună, și chiar am studiat împreună. Gândește, la fel ca mine – la fel ca noi toți –, că toți tinerii isteți sunt protestanți. L-aș numi chiar prieten, atât de mult cât poate fi numit prieten cineva din țarcul de urși care este o curte regală. Este și un mare susținător al credinței reformate, așa că avem și lucrul acesta în comun și, în spatele veseliei sale, se ascunde o minte serioasă, adâncă. Vărul meu, regele Edward, e studios și serios ca mine, așa că ne place să citim împreună. Dar Ned Seymour ne face pe amândoi să râdem. Nu e niciodată necuviincios – vărul meu, regele, nu acceptă măscărici pe lângă el –, dar e plin de duh și fermecător; are farmecul acela puternic al Seymourilor, care-l ajută să-și facă prieteni oriunde s-ar afla. E un băiat care te face să zâmbești când îl vezi, așa băiat e.

Mă așez alături de doamnele de companie ale mamei la cină, iar el se așază cu cavalerii tatălui său. Părinții noștri stau la masa cea mare de pe podium și cercetează încăperea, privindu-ne de sus. Când văd cum se înclină bărbia prea mândră a mamei, îmi amintesc că cei din urmă vor fi cei dintâi, iar cei dintâi ultimii, pentru că mulți sunt chemați, dar puțini aleși. Ea, mai ales, sunt sigură că n-ar putea fi vreodată aleasă; și, când voi deveni ducesă, o să am rang mai înalt decât al ei, iar ei n-o să-i mai fie îngăduit să mă suduie vreodată.

Când se strâng mesele, muzicienii cântă, iar mie mi se cere să dansez cu doamnele mamei și cu sora mea Katherine. Desigur, Katherine își flutură fusta de colo-colo și o ridică prea sus, ca să se poată lăuda cu pantofii ei frumoși și cu picioarele ei iuți. Zâmbește necontenit către masa mare, unde Ned stă în picioare, în spatele scaunului tatălui său. Îmi pare rău că trebuie să spun că, la un moment dat, ne-a făcut cu ochiul. Cred că amândurora, nu doar lui Katherine. Mă bucur că ne privește dansând – dar am o părere mai proastă despre el fiindcă a făcut cu ochiul.

Apoi urmează dansurile generale, iar mama îmi cere să dansez cu el. Toată lumea observă cât de bine ne stă împreună, chiar dacă el e cu un cap mai înalt decât mine. Eu sunt foarte mică și palidă; nici una dintre noi, fetele Grey, nu e robustă la trup; dar eu mă bucur că sunt gingașă, și nu îndesată ca prințesa Elisabeta.

— Dansezi minunat, îmi zice Ned când ne apropiem și așteptăm altă pereche să-și termine dansul. Știi de ce suntem aici eu și tatăl meu?

Pașii de dans ne despart, ceea ce-mi dă timp să mă gândesc la un răspuns demn.

— Nu, tu știi? e tot ce reușesc să spun.

Mă ia de mâini în timp ce înaintăm de-a lungul șirului de dansatori. Ne oprim și facem un arc cu mâinile, iar el îmi zâmbește în timp ce ceilalți își pleacă graţios capetele și-și croiesc drum pe sub brațele noastre.

— Vor să ne căsătorim, îmi zice vesel. E hotărât. O să fim soț și soție.

Trebuie să stăm față în față în timp ce altă pereche de dansatori trece printre noi, așa că poate foarte bine să-mi vadă reacția la cele spuse de el. Simt cum mi se încing obrajii și încerc să nu zâmbesc ca o neroadă.

— Tata ar trebui să-mi spună lucrurile astea, nu tu, îi spun cu răceală.

— O să te bucuri când o va face?

Îmi cobor privirea ca să nu poată vedea ce gândesc. Nu vreau ca ochii mei căprui să strălucească la fel ca ai lui.

— Îi datorez Domnului să-mi ascult tatăl, spun.

— O să te bucuri să-l asculți și să te căsătorești cu mine?

— Destul de mult.

E limpede, părinții mei consideră că sunt ultima cu care ar trebui să vorbească, fiindcă nu sunt chemată în odăile mamei până a doua zi, când Edward și tatăl său se pregătesc de plecare, iar caii lor chiar așteaptă în fața ușii de la intrare, deschise, iar parfumul primăverii se strecoară în casă alături de cântecul fericit al păsărilor care-și fac curte.

Aud cum servitorii scot coburii de la şa în holul de jos în timp ce îngenunchez în fața părinților mei, iar mama îi face semn din cap servitorului să închidă ușa.

— O să te căsătorești cu Edward Seymour, îmi spune mama scurt. Ești promisă, dar nu logodită în scris. Întâi trebuie să vedem dacă tatăl lui reușește să-și recâștige locul în Consiliu și să i se alăture lui John Dudley. Dudley e omul cel mai important acum. Trebuie să fim siguri că Seymour o să i se alăture și o să se ridice din nou.

— Doar dacă nu se ivește vreo șansă din partea cealaltă… spune tata, privind-o pe mama cu înțeles.

— Nu, sigur se va însura cu o prințesă străină, spune mama.

Îmi dau seama imediat că vorbesc despre regele Edward, care a declarat public că se va căsători cu o prințesă străină cu dotă demnă de o regină. Nici eu nu m-am gândit vreodată la altceva, deși mulți spun că aș fi o regină minunată și o lumină și un far călăuzitor al noii religii, putând să grăbesc reforma religioasă într-o țară care, chiar și acum, e dureros de șovăielnică. Mă asigur că-mi țin capul plecat și nu scot o vorbă.

— Dar se potrivesc așa de bine, stăruie tata. Amândoi așa de studioși și de pioşi. Iar Jane a noastră ar fi o urmașă atât de bună a lui Kateryn Parr. Așa am crescut-o; regina Kateryn a instruit-o pentru asta.

Simt cum ochii mamei mă cercetează atent, dar nu-mi ridic privirea.

— Ar transforma Curtea într-o mănăstire! spune ea râzând.

— O lumină pentru întreaga lume, răspunde tata cu seriozitate.

— Mă îndoiesc că se va întâmpla vreodată. Oricum, lady Jane, te poți considera logodită cu Edward Seymour până îți vom spune noi altceva.

Tata mă prinde de cot și mă ajută să mă ridic.

— O să fii ducesă sau ceva mai bun de-atât, îmi promite. Nu vrei să știi ce-ar fi mai bun de-atât? Ce zici de tronul Angliei?

Clatin din cap.

— Pe mine mă interesează un tron ceresc, îi spun, prefăcându-mă că nu aud hohotul vulgar al mamei.

Palatul Suffolk, Londra,
Primăvara anului 1553

E chiar mai bine că nu mă amăgesc prea tare cu gândul că frumosul Ned Seymour îmi va fi soț. Întoarcerea tatălui său la putere e de scurtă durată și se sfârșește prin moartea lui. A fost prins conspirând împotriva lui John Dudley, apoi întemniţat, acuzat și executat pentru trădare. Capul familiei a murit, iar familia e din nou ruinată. Soția lui, cunoscută pentru mândria ei, care a avut odată fala criminală de-a o da deoparte pe tutoarea mea, regina văduvă Kateryn, ca să intre ea prima la un banchet, este acum văduvă și prizonieră în Turn. Ned nu mai vine deloc la Curte. Am avut noroc să scap de căsătoria cu un om care – oricât de blânzi i-ar fi ochii – a căzut acum în dizgrație, fiind fiul unui trădător.

E la fel de bine că nu am lăsat nici ambițiile tatălui meu să-și facă loc în rugăciunile mele, cu toate că știu bine că toți preoţii reformaţi, toți credincioșii protestanți și toți sfinții în viață din Anglia vor să mă căsătoresc cu regele și să conduc regatul pelerinilor către casa noastră cerească. Nu că ar spune-o vărul meu, regele Edward – el ține morțiș să se căsătorească cu cineva de viță regală din străinătate; dar, cu siguranță, nu va tolera o prințesă papistașă. Dintre toate fetele protestante, eu sunt cea mai potrivită, devotată religiei noastre, a amândurora, prietenă din copilărie și fiică a unei prințese de sânge.

Deloc întâmplător, tata a cerut să mi se predea retorica – o îndeletnicire regală –, iar eu am ales să studiez araba și ebraica, pe lângă latină și greacă. Dacă voi fi vreodată chemată să urc pe tron, voi fi pregătită. Am trăit cu regina Kateryn Parr: știu că o femeie poate fi și învățată, și regină. De fapt, sunt chiar mai bine pregătită decât a fost ea. Dar nu voi cădea în păcatul de-a râvni tronul.

Surorile vitrege ale regelui nu-mi urmează exemplul nici în ce privește studiile, nici în devotamentul față de religie. Aș vrea s-o facă. Fac tot ce le stă în putere să-și păstreze poziția la Curte și în ochii lumii, dar nu într-ai Domnului. Nici una dintre verișoarele de spiță regală nu urmează calea luminată, la fel ca mine. Prințesa Maria e o papistașă neclintită și numai Dumnezeu știe în ce crede Elisabeta. Cealaltă moștenitoare directă, Maria a Scoției, este papistașă, crescută în lux și păcat la curtea Franței, iar Margaret Douglas, fiica strămătușii mele, Margaret, care s-a căsătorit cu un scoțian și stă ascunsă prin Yorkshire, pare să fie tot papistașă.

Dar prințesa Maria e moștenitoarea cea mai apropiată de tron, așa că trebuie să-i arătăm respect în toate cele, orice părere am avea noi despre credința ei. Însăși mama și soția lui John Dudley se află în alaiul ei când intră cu fast în Londra, ca și cum ar vrea să le amintească tuturor că ea e moștenitoarea regelui și că sunt cei mai buni prieteni.

Doar eu, din toată familia mea, refuz să port veșminte prețioase și să merg în alaiul Mariei. N-o să mă împăunez cu o robă plină de broderii grele. Dar ea îmi trimite rochii, ca și cum ar vrea să-mi cumpere iubirea de verișoară, iar eu îi spun doamnei sale de onoare, Anne Wharton, că nu pot răbda să aud că o înfumurată ca prințesa Elisabeta e lăudată pentru că se îmbracă mai modest decât mine. Nu voi purta decât cele mai sobre veșminte. Nu va fi decât un teolog regal în Anglia, o singură moștenitoare a reginei reformate Kateryn Parr, o singură fecioară care va conduce biserica reformată, iar aceea voi fi eu. Nu voi fi văzută purtând veșminte mai stridente decât Elisabeta și nu mă voi alătura păcătosului alai papistaș.

Așa a luat sfârșit iubirea între verișoare. Oricum, nu cred că prințesa Maria a ținut cine știe ce la mine vreodată, de vreme ce odată am insultat uriașul ostensoriu de cristal în care se ține azima pentru slujbă în altarul capelei ei, întrebând-o pe doamna ei de companie de ce a făcut o plecăciune în fața lui. Am vrut să mă lupt cu sufletul ei – s-o atrag într-o discuție despre cele sfinte în care să-mi explice că ea, ca o papistașă ce e, crede că pâinea e chiar trupul lui Isus Cristos. Apoi i-aș fi demonstrat că nu e altceva decât pâine – că Isus dorise ca discipolii săi să înțeleagă că El le oferea pâine la Cina cea de Taină, pâine adevărată, și că-i invita să se roage pentru El în același timp. Nu spunea că e trupul Lui. Nu trebuia interpretat cuvânt cu cuvânt. Nu-i așa că orice neghiob înțelege asta?

Credeam că ar fi o discuție cât se poate de interesantă, una care ar fi condus-o la înțelegerea adevărată. Dar, din nefericire, cu toate că eu știam foarte bine ce am de spus, ea nu mi-a răspuns cum mă așteptam. Nu a vorbit deloc, cum crezusem că are să facă, a spus doar că se pleacă în fața Lui, cel care ne-a creat pe toți – un răspuns cât se poate de lipsit de sens.

— Cum? am întrebat eu, puțin supărată. Cum se poate ca El să ne fi făcut pe noi toți, iar creatorul să-l fi făcut pe El?

N-a ieșit deloc bine, iar Dumnezeu trebuie să mă ierte că nu mi-am construit argumentarea, repetându-mi ideea de trei ori, ca la lecțiile de retorică. Am făcut-o mult mai bine când am exersat în camera mea decât în capela de la Beaulieu, iar asta nu s-a putut întâmpla decât pentru că diavolul îi apără pe ai lui, iar Anne Wharton se află sub copita lui păroasă.

M-am întors în camera mea să repet discursul în fața oglinzii. Mi-am văzut chipul palid, părul de culoarea bronzului, trăsăturile firave și pistruii mărunţei de pe nas, care mă tem că-mi strică frumusețea delicată. Pielea mea palidă e aidoma celui mai fin porțelan, cu excepția lor, care-mi pudrează fața în timpul verii englezești, ca niște semințe de salcie. Am fost nespus de convingătoare când am pledat pentru ambele părți ale argumentării de una singură: am strălucit ca un înger când m-am luptat cu sufletul Annei Wharton cea imaginară. Dar Anne Wharton cea adevărată a fost imposibil de convins.

Găsesc că oamenii sunt tare greu de convertit; sunt atât de neghiobi. E greu să-i ridici pe păcătoși la grația divină. Am repetat câteva replici de una singură și au sunat la fel de puternic ca ale unui predicator; dar, în timp ce-mi exersam argumentarea, Anne Wharton s-a dus la prințesa Maria și i-a zis ce-i spusesem, așa că prințesa m-a considerat un vrăjmaș îndârjit al credinței ei, ceea ce e păcat, fiindcă înainte fusese mereu blândă cu mine și mă iubise. Acum mă disprețuiește pentru credința mea, pe care o consideră greșită. Credința mea trainică – văzută ca fiind greșită! Va trebui să iert și asta.

Știu că ea n-a iertat asta și nici n-a uitat-o, așa că nu mă simt bine s-o urmez pe mama în alaiul prințesei Maria, dar cel puțin prințesa Elisabeta e într-o situație și mai neplăcută. Nu mai poate nici să vină la Curte după ce-a căzut în dizgrație în urma celor întâmplate cu Thomas Seymour. Dacă aș fi în locul ei, m-aș simți copleșită de rușine. Toată lumea știe că a fost aproape să-i fie ibovnică și, după moartea soției lui, a recunoscut că avea de gând să se căsătorească cu Elisabeta și să fure tronul. Dumnezeu să apere Anglia de o femeie așa de necumpătată ca Elisabeta! Dumnezeu să apere Anglia de o regină papistașă ca Maria! Dumnezeu să apere Anglia dacă Edward moare fără un urmaș de parte bărbătească, iar țara trebuie să aleagă între papistașă, desfrânată, prințesa franceză sau mama!

Prințesa Maria nu rămâne multă vreme. Curtea fratelui ei nu e una veselă. Vărul meu, regele Edward, are o tuse căreia nu-i dă de cap. Aud cum hârâie când stau alături de el și-i citesc din Platon – un filozof pe care-l iubim amândoi –, dar el obosește repede și trebuie să se odihnească. Observ zâmbetul ascuns al tatălui meu când își dă seama că i-am citit în greacă regelui Angliei, dar toți ceilalți nu fac decât să fie îngrijorați că el pare atât de bolnav.

Edward reușește să participe la deschiderea sesiunii din Parlament, dar apoi cade la pat. Sfătuitorii și avocații intră și ies din dormitorul lui, iar zvonurile spun că-și plănuiește succesiunea și-și scrie testamentul. Mi-e greu să cred una ca asta. Nu are decât cincisprezece ani – suntem de-o seamă – nu-mi vine să cred că-și face testamentul. E prea tânăr să se pregătească să moară. Cu siguranță va veni vara și își va reveni, iar vremea călduroasă îl va ajuta să-i treacă tusea și să se însănătoșească din nou, nu-i așa? Cred că, dacă ar veni la Bradgate și ar sta în grădină și s-ar plimba pe malul râului și ar merge cu barca pe lacurile noastre întinse și frumoase, cu siguranță s-ar însănătoși. Testamentul lui poate fi pus deoparte împreună cu cele mai importante acte ale Consiliului și dat uitării. Se va căsători și va avea un fiu și toate calculele legate de cine va sprijini pe care moștenitor vor fi uitate. Se va căsători cu o minunată prințesă din Europa cu o avere uriașă, iar eu îi voi fi prietenă și doamnă de onoare la Curte, probabil ducesă. Poate mă voi căsători cu Ned Seymour, în ciuda dizgrației în care a căzut tatăl lui. Poate-și va recăpăta titlul; încă mai pot deveni o ducesă învățată şi renumită și o lumină în calea celor nevrednici.

Palatul Greenwich,
Primăvara anului 1553

Întreaga curte călătorește la Greenwich, palatul preferat al tuturor, în aval de gălăgia și duhorile Londrei, cu cheiurile sale aurite spălate de maree de două ori pe zi, strălucind ca un țărm divin. Ar fi o adevărată oglindă a raiului, doar că lipsesc cu desăvârșire cei cuvioși. Eu și tatăl meu mergem cu barja regală împreună cu regele, dar Edward stă întins pe perne, înfășurat în blănuri, ca și cum ar tremura de frig, iar când armele răsună din Turn, iar vasele ancorate trag cu tunurile, el tresare de la zgomot și-și întoarce chipul palid.

— O să se facă bine, nu-i așa? îl întreb în șoaptă pe tata. Pare tare bolnav, dar o să se facă bine la vară?

El clatină din cap, întunecat la față.

— Și-a scris testamentul, spune.

Aud cum glasul îi tremură de emoție.

— Și-a ales moștenitorul.

— Tronul nu-i revine rudei celei mai în vârstă?

— Sigur. Ar trebui să fie prințesa Maria. Dar cum să fie ea regină când i-a jurat credință Episcopului de la Roma? Cum să fie regină când, negreșit, se va mărita cu un papistaș străin pe care-l va pune mai presus de noi? Nu, regele a făcut ce se cuvenea; a ascultat vrerea Domnului și a înlăturat-o de la succesiune – așa cum a făcut și tatăl lui.

— Poate regele să-și numească moștenitorul? întreb eu. Îi îngăduie rânduiala să facă asta?

— Dacă tronul e proprietatea lui, sigur că poate să-și numească moștenitorul, spune tata.

Vorbește în șoaptă ca să nu ne audă băiatul care tremură, învelit în blănuri, dar e o asprime în glasul său care dă de-nţeles că nu poate fi contrazis. Discuțiile acestea au fost repetate cu mare precauţii peste tot la Curte. „Tronul e proprietatea lui: așa cum avem toți proprietăți. Omul trebuie să fie liber să renunțe la proprietăți, oricine își poate alege moștenitorul; Henric al VIII-lea și-a ales moștenitorii. Și – mai ales – un tânăr ca Edward, crescut după religia reformată, fără vreo idee papistașă în minte, n-are să lase tronul pe mâna vreunui servitor la Romei. Nu va tolera așa ceva, iar John Dudley se va asigura că n-o face.“

— Atunci, cine? întreb, gândindu-mă că, probabil, cunosc deja răspunsul la această întrebare.

— Regele – împreună cu sfetnicii săi – preferă pe cel aflat imediat în linia moștenitorilor, de religie reformată, care are șanse să dea un fiu care să urmeze la tron.

— Trebuie să fie un băiat din familia Tudor?

Tata încuviinţează din cap. Parcă e un blestem căzut asupra acestei familii. Tudorii trebuie să aibă fii care să moștenească tronul, un lucru foarte greu de găsit. De la cele șase soții, regele Henric n-a avut decât un fiu: pe Edward. Sora lui mai mare, Margaret, a avut doar un fiu, pe James, care a avut o fiică: regina Maria a Scoției, care trăiește în Franța și e logodită cu moștenitorul tronului. Fiica lui Margaret a fost făcută cu un lord scoțian și e atât papistașă, cât și, probabil, nelegitimă – verișoara Margaret Douglas –, așa că fiul ei, Henry Stuart, nu contează aproape deloc. Sora preferată a regelui Henric, regina Maria, a fost bunica mea, iar regele a numit-o pe ea moștenitor; iar fiica ei, mama mea, e încă în viață. Mama nu ne are decât pe noi, trei fiice, și cu siguranță nu va mai avea alți copii. Pentru prințesa Elisabeta nu s-a făcut nici un plan de logodnă – cine să ia un bastard regal de ai cărui părinți nu e nimeni sigur și are și o dotă așa de mică? Prințesa Maria le-a fost făgăduită, apoi refuzată aproape tuturor regilor din Europa. Nu numai că nu se află nici un băiat Tudor printre noi, dar cu siguranță nici nu e vreunul pe drum.

— Dar nici una dintre noi nu e grea, spun, cu gândul la noi, verișoarele regelui. Dacă vor ca tronul să-i rămână unui băiat Tudor, n-are cui. Nici una dintre noi, cele cinci moștenitoare, nu e măcar logodită. Nici una nu e căsătorită.

— Și de aceea o să fii tu, spune el scurt.

— Căsătorită?

— Numaidecât.

— Eu?

— Voi toate.

— Prințesele Maria și Elisabeta?

— Nu ele. Tu și Katherine și Mary.

Palatul Greenwich
Primăvara anului 1553

Katherine nu e de nici un ajutor în a ne apăra în fața planului acestuia atât de grăbit. Mama îi cere să vină de îndată la curte, iar Katherine e încântată de camere și de servitori, de mâncare și de rochiile ei. Îl îmbracă pe Domnul Năsuc într-o mic veșmânt verde de-al familiei Tudor și, din banii ei de panglici, își cumpără un pisoi complet alb. Îl numește, Panglică, desigur, și-l ia peste tot cu ea în buzunarul pelerinei. Nu regretă decât că a fost nevoită să se despartă de caii de la Bradgate și de urs. Sperase să dreseze ursul cu blândețe, ca să-l transforme în urs dansator în loc de ucigaș. Nu e îngrozită, așa cum ar trebui să fie o fată neprihănită, de perspectiva unei căsătorii atât de grabnice; e de-a dreptul încântată.

— O să mă mărit? O, Domnul fie lăudat! Mulțumesc Domnului! În sfârșit! Pe cine? Pe cine?

— Cu cine, îi spun cu răceală.

— Ei, cui îi pasă? Cine interesează? Cu cine mă mărit? Spune-mi!

— Cu Henry Lord Herbert, îi răspund scurt. Fiul contelui de Pembroke.

Se îmbujorează ca un trandafir roșu.

— O, e așa de frumos! spune cu răsuflarea tăiată. Și e tânăr, de vârsta noastră, nu e vreun sac de oase.

Are pe deget o mică pasăre, pe care o ridică în dreptul feței și-i sărută ciocul.

— O să mă mărit! îi spune. Și nu cu oricine, ci cu un lord tânăr și frumos!

Pasărea ciripește de parcă ar înțelege-o, iar ea și-o pune pe umăr, unde-și răsfiră coada ca să se echilibreze și-și înclină capul să mă privească, cu ochi la fel de strălucitori ca ai surorii mele.

— Da, spun eu simplu. E cât se poate de plăcut.

— Și e evlavios, spune ea ca să mă înveselească. E nepotul lui Kateryn Parr. Cu siguranță îți place de el.

— Chiar îmi place.

— Cât de fericite o să fim!

Face o piruetă pe loc, ca și cum picioarele ei ar vrea să danseze de bucurie. Mica pasăre dă din aripi și se agață de ea.

— Și voi fi contesă!

— Da, spun eu rece. Iar tatăl lui va fi forțat să facă o alianță strânsă cu al nostru și cu John Dudley, ducele de Northumberland.

Ea nu se gândește la lucrurile astea, la cei trei oameni, cei mai puternici din țară, cei trei conducători ai religiei reformate, care se unesc și-și căsătoresc copiii între ei ca să se asigure că nu vor fi trădați. Se încred unii într-alții atât de puțin, sunt atât de lipsiți de credință, chiar dacă împărtășesc aceeași religie, încât fac troc cu copiii lor ca să-și întărească alianța, aidoma lui Avraam care a urcat muntele cu lemne și un cuțit, luându-l cu el pe Isaac ca să-l ardă în numele Domnului.

— O, dar tu cu cine urmează să te măriți? se oprește ea din șirul de gânduri despre sine. Pe cine au găsit pentru tine? Au rămas la Edward Seymour?

Își pierde răsuflarea.

— O! Nu regele! Spune-mi! Spune-mi că n-o să te căsătorești cu regele și să fii regina Jane?

Clatin din cap, în timp ce arunc o privire spre ușă.

— Taci. Toate astea se întâmplă doar fiindcă regele e atât de bolnav. Cea mai mare speranță a lor este să-i poată arăta că una dintre noi are un fiu, ca să-l facă pe acel băiat moștenitorul lui. Vor să ne mărităm amândouă îndată, să rămânem grele și să-i aducem băiatul drept moștenitor.

— Aș putea să fiu mama regelui Angliei? scâncește ea. Eu? Nu tu? Dacă o să am un băiat înaintea ta?

— Se prea poate.

Își împreunează mâinile și râde încântată.

— Deci cu cine o să te măriți?

— Guildford Dudley, îi răspund scurt.

Sora mea se oprește brusc.

— Până la urmă n-o să fie cu Ned Seymour? S-au răzgândit? Ți-l dau pe tânărul Dudley?

— Da.

— Cel înalt și blond?

— Da, desigur.

— Băiatul mamei?

— Da, pe Guildford.

— Ei bine, e un pas înapoi, țipă ea. N-o să-ți placă. Al doilea după mezinul unui duce cu titlu nou? N-o să-ți primești frunzele de căpșun de ducesă de la el!

Mă mănâncă palma s-o plesnesc peste chipul neghiob.

— Nu încape vorbă de plăcut sau neplăcut, spun neclintită. E dorința tatei de-a se alia cu Lordul Președinte al consiliului. E dorința tatei să ne căsătorim și să ne culcăm împreună ca să-i putem arăta regelui urmașii care vor fi crescuți după religia reformată. Chiar și micuța Mary va fi logodită – cu Arthur Grey, fiul baronului de Wilton.

Ea scoate un țipăt.

— Baronul cu cicatricea pe față? Cel urât?

— Da.

— Dar Mary n-are decât opt ani! Iar Arthur trebuie să aibă vreo douăzeci!

— Are șaptesprezece, îi spun aspru. Dar, oricum, Mary e încă mult prea tânără să se căsătorească și e și prea mică. Dacă nu mai crește, cum o să aducă pe lume copii? Are șira spinării strâmbă; nu cred că poate să dea naștere la un copil. E cu totul și cu totul greșit. Ea e prea mică și tu ești prea tânără, iar eu i-am fost făgăduită în fața Domnului lui Ned Seymour. Părinții noștri și-au dat cuvântul. Nu văd cum ar putea să se înfăptuiască vreuna dintre nunțile astea. Nu cred că asta vrea Domnul. Trebuie să fii de partea mea și să te arăți împotriva lor.

— Eu, nu, spune ea repede. Eu n-o voi înfrunta pe mama. Dacă pot să-l iau cu mine pe Domnul Năsuc, o să stau alături de tine când o înfrunți; dar de una singură nu pot să-i țin piept.

— Ca să nu te mărite cu un străin! Să nu te mărite cât ești încă o copilă! exclam eu.

— O, pot foarte bine să mă mărit cu Herbert, mă asigură ea. Nu sunt prea tânără. Asta poate să se întâmple. N-am nimic împotrivă. Voi, celelalte, puteți să refuzați dacă vreți, dar eu vreau să mă mărit.

— Nici una dintre noi nu se poate căsători cu nimeni, hotărăsc eu.

Rămânem tăcute, iar Katherine se îmbufnează.

— O, Jane, nu strica totul! Te rog, n-o face!

Îmi prinde mâinile într-ale ei, iar mica pasăre ciripește încurajator.

— O să mă rog pentru asta. Trebuie să-l ascult pe Dumnezeu.

— Și dacă Dumnezeu e de acord cu tine? se plânge ea. Când vrea El ceva frumos pentru noi?

— Atunci va trebui să-i spun tatei că am îndoieli.

Nu mă primește singur: doar lucrul acesta și știu că nu mă va asculta. Se teme de elocvența mea. „Of, pentru Dumnezeu, n-o lăsa să continue la nesfârșit“, zice mama mereu.

Intru în sala de primiri precum Daniel în cușca leilor. Edward, regele, nu e la curte. E în spatele ușilor închise ale camerei sale sau se prea poate să se fi retras în camera din spatele acesteia – camera de studiu și dormitor. Curtea își vede de treburi, ca și cum n-ar fi nimic în neregulă. Marchizul de Northampton, William Parr, și soția sa Elisabeta mă salută printr-o înclinare a capului și un zâmbet anume, ca și cum ar ști totul despre tot ce se întâmplă – ceea ce, probabil, e adevărat. Schițez o mică reverență și mă simt și mai stingheră.

Mama și tata joacă cărți cu sir William Cavendish și soția acestuia Elisabeta, buna prietenă a mamei, mătușa Bess. Masa se află în bovindou, așa că au parte de ceva intimitate în încăperea aglomerată. Părinții mei își ridică privirile când mă apropii prin mulțime. Observ că lumea se dă la o parte să-mi facă loc. Probabil veștile despre logodna mea cu fiul Lordului Președinte deja s-au răspândit, iar importanța mea a crescut odată cu ele. Toată lumea se poartă respectuos cu familia Dudley. Or fi ei o familie nouă, dar, în mod clar, sunt iscusiți în a pune mâna pe putere și a o păstra.

— Doi, spune mama, lăsând jos o carte de joc și făcând un gest neatent de binecuvântare asupra mea cu mâna liberă, în timp ce eu îi fac reverența.

Mătușa Bess îmi zâmbește călduros. Sunt preferata ei și înțelege că o tânără trebuie să-și croiască drum în lume singură, călăuzindu-se după propria lumină.

— Am regină, spune tata, arătându-și cărțile.

— Probabil că, până la urmă, regina e importantă, râde mama.

Se întoarce către mine, spre bucuria mea.

— Ce e, Jane? Vrei să joci o mână? Îți pui colierul drept miză?

— N-o necăji, intervine tata repede, când tocmai deschideam gura ca să mă lepăd de păcatul jocurilor de noroc. Ce e, copilă, ce dorești?

— Aș vrea să vă vorbesc. Privesc spre mama. Singuri.

— Poți vorbi aici, hotărăște ea. Vino mai aproape.

Plini de tact, sir William și soția sa se ridică și se trag deoparte, doamna ținând încă în mână cărțile ca să fie pregătită să se întoarcă neîntârziat la jocul păcătos. Tata le face semn muzicienilor să cânte, iar o jumătate de duzină de doamne se aliniază în formație de dans. Bărbații fac de îndată o plecăciune și li se alătură și, de la agitaţia provocată de dans, nimeni nu mă aude când spun:

— Tată, mamă, cred că nu pot să mă logodesc cu Guildford Dudley. M-am rugat pentru asta, sunt sigură.

— De ce nu? întreabă mama.

E așa de prinsă de jocul ei de cărți, că aruncă o privire la cele pe care le are în mână și strecoară câteva coroane de-a lungul mesei, până în grămăjoara din mijloc, dându-mi doar pe jumătate atenție.

Lady Bess clatină din cap, ca și cum ar fi de părere că mama ar trebui să mă asculte pe mine.

— Sunt făgăduită, spun cu tărie.

Tata își ridică puțin privirea spre chipul meu palid.

— Nu, nu ești.

— Eu cred că sunt, spun. Toți am spus că ar trebui să mă căsătoresc cu Ned Seymour. Am făcut o făgăduială, ne-am dat cuvântul.

— Nimic în scris, stăruie mama, iar tatălui meu îi spune: Plusez cu încă o coroană. Ți-am zis că așa o să facă.

— Vorba te leagă la fel de mult ca scrisul, îi spun tatălui meu, al cărui cuvânt, de creștin reformat, ar trebui să aibă valoarea unui jurământ. Am făcut o înțelegere. Ned a vorbit cu mine, așa cum i-a spus tatăl său să facă: eu am consimțit.

— Ai făgăduit? întreabă mama, dintr-odată interesată. I-ai dat cuvântul tău? I-ai spus „Da“?

— Am zis că o să fiu „destul de mulțumită“.

Ea izbucnește în râs, iar tata se ridică de la masă, îmi ia mâna, mi-o pune pe braţul lui și mă conduce departe de mama și de dansatori.

— Ascultă-mă acum, îmi spune cu blândețe. S-a vorbit de logodnă și noi am fost de acord că e posibil să se ducă până la capăt. Dar toată lumea știa că depinde de întoarcerea lui Seymour la putere. Nici una dintre fetele mele nu se va mărita altfel decât în avantajul familiei. Iar acum totul s-a schimbat. Seymour a murit, soția lui e încă în închisoare pentru trădare, iar fiul lui și-a pierdut moștenirea. Nu are nici o valoare o legătură cu ei. O fată isteață ca tine poate să priceapă de una singură că John Dudley e cel care conduce aici. Regele nu mai are multe zile. E trist, dar trebuie să recunoaștem că așa stau lucrurile. O să-i lase tronul oricărei verișoare de religie reformată care are un fiu să-l înlocuiască. Una dintre voi va avea un fiu, iar ea va fi regentă până la majoratul băiatului, apoi băiatul va urca pe tron. Înțelegi?

— Dar Elisabeta? întreb, chiar dacă nu-mi pică bine s-o pun pe ea înainte. E de religie reformată și ruda cea mai apropiată.

— Nu ea. Nu există nici un plan de-a o mărita pe ea și, cu siguranță, nu i se va îngădui să-și aleagă singură un soț, nu după cele întâmplate cu Thomas Seymour. Cred că ne-a arătat tuturor că e departe de-a fi o fecioară înțeleaptă.

Tata își permite să chicotească ușor.

— Noi vrem un băiat Tudor; o fată nu ne e de nici un folos. Regele – fie binecuvântat – speră să trăiască destul cât să-și vadă moștenitorul creștinat într-o biserică reformată. Nu ne așteptam la asta, nu ne-am pregătit pentru asta, dar el nu se simte bine și vrea să pună lucrurile la punct imediat. Tu poți să-l ajuți s-o facă. Ar fi un lucru cuvios să-i eliberezi conștiința vinovată. Căsătorește-te cu Guildford Dudley, fă-i un copil, iar regele va ști că are doi oameni tineri, crescuți în sânul bisericii reformate, cu doi tați înțelepți care să-i sfătuiască și un fiu în leagăn care să-i urmeze la tron. Înțelegi?

— E așa de bolnav? spun, nevenindu-mi a crede.

— În orice caz, vrea să știe cine o să-i urmeze, dacă moare înainte să se însoare și să aibă un fiu.

— Copilul ar fi moștenitorul lui?

— Dacă nu are el un fiu.

Mi se pare o posibilitate îndepăratată.

— Dar mi-am dat cuvântul, spun. Tu ți l-ai dat pe-al tău. Lui Ned Seymour.

— Uită de asta, mă sfătuiește el scurt. Edward Seymour e mort, iar fiul lui, Ned, are un tutore care va face cu el ce consideră de cuviință. Să nu mai aud de asta. Trebuie să fii o fiică supusă, Jane, sau vei fi forțată să te supui.

Mama, sătulă de așteptare, vine lângă el.

Îmi adun curajul.

— Vă rog să mă iertați, le spun amândurora. Dar m-am rugat pentru asta și cred că nu mă pot căsători cu nimeni fără să fiu eliberată de făgăduiala dată fostului conte de Hertford. Eu v-am dat cuvântul vouă, iar voi vi l-ați dat familiei Seymour. Nu s-au făcut jurăminte, dar Dumnezeu le vede și le aude pe toate. Nu pot să mă prefac, pur și simplu, că n-am spus nimic.

Aproape în lacrimi din cauza propriei nesupuneri, îmi mut privirea de la iubitul meu tată, care șovăie, la mama mea cu chipul împietrit.

— Nu poți să ne refuzi, spune mama direct, fiindcă suntem părinții tăi și te vom forța.

Casa Durham, Londra
Mai 1553

Are dreptate, desigur. Și, ca și cum s-ar dori subliniată importanța familiei Dudley, urmează să stau în palatul lor măreț de la Londra, Casa Durham, iar nunta mea tot acolo se va ține. Va fi o nuntă comună, vor fi trei mirese: eu, sora mea Katherine și fata familiei Dudley, Katherine, care să mărită cu Henric Hastings, fiul de optsprezece ani al contelui de Huntingdon. Surorii mele mai mici, Mary, i se va anunța public logodna, dar nunta și adusul de copii pe lume vor mai aștepta până crește. Toţi par mulțumiţi de rânduiala asta, deși sigur văd și ei, ca mine, că e vorba de marii nobili ai Angliei care semnează alianțe cu sângele copiilor lor. Mă întreb dacă sunt singura care se roagă la Dumnezeu să-mi spună de ce acești trei bărbați au așa mare nevoie să fie siguri unii de alții. Oare la ce primejdii cred că se expun dacă nu se leagă unii de alții prin căsătorii? De ce trebuie să ne căsătorim noi, toți șase, imediat și în cadrul aceleiași ceremonii? Sora mea Katherine e de părere că e avantajată fiindcă e, fără îndoială, cea mai drăguță dintre noi, cele trei mirese. Doar asta o preocupă.

În fiecare zi sosesc veșminte din garderoba regală, ni se împrumută bijuterii din tezaurul regal și ni se dăruiesc pietre prețioase. Vărul meu, regele, e prea bolnav să ia parte la nuntă, dar ne trimite stofe: un brocart negru-argintiu, fin, cu trandafiri în relief, o stofă de purpură cu alb, stofă de aur și argint, o bordură cu treisprezece diamante pentru capa mea, șaptesprezece perle mari, o cingătoare din aur. Terenul de turniruri e vopsit și ornat cu flamuri: se va ține și un turnir. Oricine din Londra care e cel puțin cavaler va participa la marele banchet, pe care bucătarii îl pregătesc cu mai multe zile înainte. Vor fi zeci de feluri de mâncare, din fântâna din curtea principală va curge vin, sute de oameni se vor așeza la masă în veșmintele lor de gală și vor mânca nenumărate mâncăruri, iar mii de oameni îi vor privi. Eu voi fi în centrul atenției, moștenitoarea Tudor, îmbrăcată la fel de fastuos ca o prințesă, căsătorindu-mă cu fiul familiei Dudley.

— Ăsta e raiul, spune Katherine, ținând o eșarfă din mătase violet lipită de fața îmbujorată.

— Nu, nu e, îi zic. Și e o erezie să spui asta.

— E la fel de frumos ca de Paști, spune Mary, mestecând prăjitura pe care și-a îndesat-o în gură.

— N-are nici o legătură cu tine, spun eu. Tu vei fi logodită, dar nu te vei căsători. N-ai nici o scuză să fii lacomă și stai dreaptă!

Ascultătoare, își îndreaptă spatele în timp ce Katherine face piruete, învăluită în stofa delicată, argintie, în timp ce așteptăm croitoresele. Servitorul de la garderoba regală a trimis mai multe baloturi de catifea și mătase, iar Katherine deja și-a acoperit capul cu o bucată de dantelă neprețuită, ca și cum și-ar fi făcut un văl.

— N-ai de ce să fii vanitoasă, îi spun cu amărăciune.

— Deja sunt pe jumătate îndrăgostită de el, susură Katherine. A venit să-mi dăruiască un lănţişor de aur ieri și mi-a strâns mâna când a plecat. Ce crezi că a vrut cu asta?

— Și mama m-a strâns de mână, îi spun, arătându-i vânătăile de la încheietură. Și ea îmi spune că e din dragoste.

— E dragoste de mamă, spune Katherine.

Mary privește semnele cu seriozitate. Mama noastră, doicile noastre, guvernantele noastre și tatăl nostru ne-au bătut pe noi toate la un moment dat. Numai tutorele meu, John Aylmer, a avut autoritate asupra mea fără să ridice bățul. Îi spun că de-asta îmi place să învăț.

— E cel mai bun lucru care ni se putea întâmpla, repetă Mary ca un papagal ceea ce i s-a spus. Ne ajută să ne știm locul în rândul pentru tron.

— Nu e deloc cel mai bun lucru pentru tine, îi spun. Tu n-ai cum să dai naștere regelui Angliei.

Se îmbujorează puțin.

— Sunt o fată ca toate celelalte, spune ea. Inima mea e la fel de mare ca a ta și nu mă îndoiesc că voi crește în înălțime.

Curajul de neclintit al lui Mary mă face de fiecare dată să mă topesc. Întind brațele către ea și ne îmbrățisăm.

— Oricum, nu putem să nu le dăm ascultare, spun pe deasupra capului ei blond.

— Nu-l iubești deloc? Nici măcar puțin? suflă Katherine.

— O să-l iubesc când vom fi căsătoriți, spun cu răceală. Va trebui să-l iubesc atunci, pentru că voi fi promis în fața Domnului s-o fac.

Surorile mele sunt dezamăgite de slujba de nuntă: au sperat să fie în latină, presărată cu jurăminte ceremonioase și de neînțeles, cu muzică asurzitoare și trompete, înecată în însemne regale și în apă sfințită și sufocată de tămâie. În schimb, au avut parte de cinstea și simplitatea religiei mele, iar eu mă bucur nespus că familia Dudley e una cuvioasă, care a trecut la religia reformată de îndată ce regele le-a dat oamenilor Biblia și predicatorii au început a răspândi cuvântul. Puritatea nunții noastre e un reproș viu la adresa prințesei Maria cea papistașă, care, din dorinţa de a provoca, nu ia parte nici la ceremonie, nici la cele două zile de sărbătoare plină de fast care urmează. Nici verișoara noastră Margaret Douglas nu a fost invitată. E în Scoția, în vizită la acel nimeni căruia-i spune tată. De vreme ce însuși John Dudley i-a acordat un permis ca să părăsească regatul, îmi imaginez că a vrut s-o înlăture din cale.

Nu port veșminte simple, cum ar trebui să poarte un protestant, în ciuda dorințelor mele, exprimate clar. Port straie purpurii, regale, și o pelerină din brocart auriu, brodată cu diamante și perle. Mi-au lăsat părul castaniu să cadă liber peste umeri și-mi atârnă mai jos de mijloc. E ultima oară când îl port despletit, ca o fecioară. Sunt, de departe, cea mai măreață mireasă, iar Katherine, cu părul ei auriu și rochia din stofă arginite e, de departe, cea mai frumoasă. Dar nu-i port pică pentru bucuria pe care i-o aduce rochia și pentru frumusețe. Dacă ar avea câtuşi de puțină minte, și-ar da seama că nu e vorba decât de un spectacol pentru ochii lumii.

Se dansează și se țin turniruri; două grupuri măşti, unul de bărbați, celălalt de femei; sunt actori și muzicieni. Familia Dudley și-a invitat toate neamurile să participe și a deschis larg porțile casei lor impunătoare pentru ca toți locuitorii Londrei să poată să ne vadă măreția. Festivitatea durează la nesfârșit și e umbrită doar de un dezastru legat de mâncare. Un fel a fost stricat și i-a făcut pe mulți oaspeți să verse și să-și golească măruntaiele. Mulți dintre cei care au mâncat și au băut prea mult în prima zi trebuie să-și ceară iertare că nu mai iau parte la petrecere în cea de-a doua. Lady Dudley, viitoarea mea soacră, e împietrită de rușine că a fost nevoită să-și petreacă o jumătate de zi văitându-se în dormitorul ei, cu mațele ghiorăinde. Eu nu cred că a fost vreun semn, fiindcă Dumnezeu vorbește prin cuvântul Său sfânt – și nu prin stele, sudori sau furtuni. Dar cred cu putere că e un reproș la adresa mamei și tatălui meu faptul că nunta mea le-a întors oaspeților stomacul pe dos – la fel de mult pe cât mi-l întoarce mie.

Suntem o adunătură complet nepotrivită. Logodnicul lui Mary, sora mea cea pipernicită, Arthur Grey de Wilton, e mult mai înalt decât ea. E deja un flăcău în toată puterea cuvântului și se crede tovarășul și prietenul tatălui său. E mult prea mare ca să-i fie tovarăș de joacă lui Mary; ea e mult prea tânără să-i fie soție. Desigur, e mult prea micuță să se căsătorească și să facă copii și cred că niciodată nu va putea să se culce cu un bărbat și să poarte în pântece un copil, cu spinarea ei răsucită din naștere. Cu siguranță Arthur Grey o disprețuiește în secret. Îi mulțumesc lui Dumnezeu că vor trăi separat timp de câțiva ani și că ea va rămâne acasă, cu mama. Îmi închipui că vor dizolva căsătoria înainte ca ea să trebuiască să meargă la soțul ei.

Viitoarea mea cumnată, Katherine Dudley, e o ușuratică. I-au dat-o lui Henry Hastings, un cărturar bine instruit și curtean. Își privește mireasa scundă țopăind de colo-colo cu un zâmbet răbdător, care va pieri curând. Soțul surorii mele Katherine, Henry Lord Herbert, tânărul fiu al contelui de Pembroke, nu schimbă măcar un cuvânt cu nimeni timp de două zile, cât durează festivitatea. E alb ca un mort și se simte atât de rău, că abia se ține pe picioare. Se spune că l-au târât de pe patul de moarte, chiar dacă a jurat că nu e în stare să meargă până la altar. Nu are decât cincisprezece ani. Sper să n-o transforme pe sora mea în văduvă înainte să-i fie soție. Cu siguranță, căsătoria lor nu poate fi consumată atâta vreme cât ea e așa de tânără, și el așa de bolnav, așa că ea e scutită de chinul la care sunt supusă eu. Toate aceste trei căsătorii care nu pot fi consumate mă fac să mă simt și mai stingherită. Sunt singura fată care trebuie să fie atât mireasă, cât și soție, cu numele și fapta.

— Nu pricep ce-i cu fața asta bosumflată, spune Katherine, sora mea cea necugetată. Știai că, dacă te căsătorești, va trebui să mergi până la capăt. Ar fi la fel și pentru mine dacă el n-ar fi așa de bolnav.

— Și pentru mine, spune Mary.

— N-ar fi la fel pentru tine, îi spun lui Mary.

— Nu înțeleg de ce, spune ea cu încăpățânare.

Sunt prea istovită să mă cert cu ea.

— Iar tu ești prea tânără, îi spun lui Katherine.

— Nu, nu sunt, spune ea. Și, oricum, tu chiar că nu ești.

Mă trage ușor de colțul vălului care-mi acoperă părul, semn că acum sunt femeie măritată.

— Haide, ești prima care va merge în camera nupțială, norocoaso!

Mă simt forțată pe nedrept când mama și viitoarea mea soacră, împreună cu toate doamnele lor de companie apar la ușă, apoi mă însoțesc în dormitorul nupțial, privesc cum doamnele mele mă dezbracă, apoi pleacă de îndată și mă lasă cu viitorul meu soț.

Nu vreau să spun că e un om neplăcut, câtuși de puțin. E un tânăr frumos, blond și cu chip delicat și luminos și ochi albaștri sclipitori. E mult mai înalt decât mine. Creștetul meu nu-i ajunge nici până la umeri și trebuie să-mi întind gâtul ca să-l pot privi, dar, cu toată înălțimea lui, are pasul ușor – e un dansator bun, se spune, – și călărește, vânează, participă la turniruri, exact așa cum se cade. A fost crescut într-o casă cucernică și e un învățat. Dacă n-am fi căsătoriți, n-aș putea găsi nimic de spus împotriva lui – decât că dă fuga la maică-sa pentru orice nimic. Ca un prunc uriaș, se uită la mama lui înainte să deschidă gura, să se așeze sau să se ridice.

Nu l-am ales eu, n-aș fi putut să-l aleg eu și mă tem că, în ochii lui Dumnezeu, nu sunt liberă să mă căsătoresc cu el. Dar, de vreme ce suntem căsătoriți, nu pot spune nimic împotriva lui. O soție pioasă e ascultătoare. Mi-a fost dat cu forța, așa cum Adam i-a fost dat Evei. Va trebui să mă supun lui, orice părere aș avea despre judecata lui.

Noaptea nunții e așa cum mă așteptam de stânjenitoare și dureroasă. Nici măcar nu cred că ar fi fost mai bine dacă m-aș fi măritat cu Edward Seymour, chiar dacă el se poate să fi fost mai sigur pe el ca Guildford și probabil că nu m-ar fi făcut să mă simt atât de neghioabă fiindcă nu știam ce trebuie făcut. Neajunsul e că nici o carte de-a mea nu-mi spune nimic despre iubire, decât despre durerea păcatului. Nici una nu-mi spune că partea cea mai rea e nefericirea pe care o simți când un om complet străin se chinuiește să-ți facă ceva – fără ca vreunul dintre noi să știe exact ce trebuie făcut și, când lucrurile nu merg cum trebuie, te învinuiește tot pe tine. Eu nici nu mi-am dat seama că e ceva în neregulă, decât că la început a durut, apoi a fost respingător. El nu e mânat de dorință sau afecțiune, la fel cum nici eu nu sunt. Aștept să adoarmă, apoi mă ridic din pat să mă rog pentru puterea de-a îndura toate lucrurile astea, așa cum trebuie să îndur totul în valea asta a durerii, în locul pe care El mi l-a ales.

În cele din urmă, oaspeții își iau rămas-bun, Katherine pleacă spre noul ei cămin, la castelul Baynard, ca să-și așeze soțul cel bolnav înapoi în pat și să-l îngrijească aidoma unei mame, de vreme ce mama lui a murit. Tata și mama merg acasă, la palatul Suffolk, cu micuța Mary; dar eu rămân într-o casă străină, cu servitorii care deretică după petrecerea de două zile, cu soacra mea încuiată în camera ei și cu soțul meu cel morocănos, acum că ea nu-i aici să-i zică ce să spună sau să facă.

Dimineața mi se îngăduie să merg acasă, la familia mea, dar numai la palatul Suffolk. Mor de dorul câmpurilor de la Bradgate pe timp de vară, dar trebuie să rămân în Londra.

— Mama spune că poți merge acasă dacă vrei, îmi spune tânărul meu soț cu răceală. Dar spune că trebuie să cinez cu tine poimâine și să rămân peste noapte la tine acasă.

— Toate cărțile mele sunt acolo, spun, încercând să-mi caut o scuză. Trebuie să merg acasă să studiez.

— Mama spune că ai voie.

Nu-l întreb dacă se așteaptă să mă întorc curând. Cred că e mai bine să nu știu. Probabil că voi reuși să-mi prelungesc vizita la casa noastră din Londra până la vară și apoi, dacă regele se simte mai bine, John Dudley și fiii săi ar putea să-și vadă de treburi fără soțiile lor, iar eu aș putea să merg la Bradgate. Gândul că aș putea ajunge acolo, să călăresc prin pădure și să văd cum e strânsă recolta, să mă plimb sub luna plină și să merg cu barca pe lac sunt singurele lucruri care mă liniștesc în primele zile de căsnicie. Și cărțile mele, desigur. Pot oricând să deschid o carte și să mă ascund în lumea ei interioară, tainică.

Ideea că mi-aș dori să merg la Bradgate, că aș căuta-o pe mama, drept refugiu dintr-o casă chiar mai puțin primitoare decât a ei, mă face să înțeleg pentru prima dată cuvintele pe care Dumnezeu i le-a adresat Evei: Voi mări foarte mult suferinţa şi însărcinarea ta; cu durere vei naşte copii; şi dorinţele tale se vor ţine după bărbatul tău, iar el va stăpâni peste tine. Într-adevăr, e trist să fii femeie; iar Eva ne arată că a fi soție e chiar mai rău.

Lady Dudley și mama s-au pus de acord că pot sta cu părinții mei la palatul Suffolk, atâta vreme cât merg în vizită la familia Dudley mereu și iau cina cu ei des. Așa îmi petrec primele săptămâni de căsnicie. Dar lady Dudley rupe această înțelegere când intră în odaie înainte de cină, în timp ce eu stau alături de Guildford într-o tăcere stingheră, și spune:

— Acum trebuie să trimiți după veșminte și toate lucrurile tale, Jane. Trebuie să rămâi peste noapte și după aceea. O să locuiești aici de-acum.

Mă ridic și fac o reverență.

— Credeam că trebuie să merg acasă, spun. Mama mă așteaptă acasă în seara asta.

Ea clatină din cap.

— Lucrurile s-au schimbat. Soțul meu mi-a scris că trebuie să fii aici. Trebuie să stai aici, cu noi. Trebuie să fim pregătiți.

Guildford, care sărise în picioare de cum apăruse mama lui, îngenunchează dinaintea ei, iar ea își așază mâna pe creștetul lui cârlionțat, în semn de binecuvântare.

— Trebuie să fim pregătiți? Se simte mai rău? întreabă el cu nerăbdare.

Îmi mut privirea de la femeie la fiul îngenuncheat.

— Cine se simte mai rău?

Ea ridică glasul, supărată de ignoranța mea.

— Plecați, le spune doamnelor de companie, care intraseră odată cu ea. Ia loc, Jane. Guildford, fiul meu iubit, tu vino lângă mine.

El rămâne în picioare în spatele ei, la fel ca Domnul Năsuc când se agață de Katherine, privindu-mă în față când mama lui îmi spune:

— Regele, fie binecuvântat, se simte mai rău. Cred că știai că e bolnav, nu?

— Sigur că știam. Petrecem destul timp împreună.

— Acum se simte mai rău. Doctorii săi spun că n-o să mai prindă sfârșitul verii.

— Sfârşitul verii?

E incredibil de curând. Credeam că o să trăiască destul cât să apuce să se căsătorească și să aibă un copil. Nu știam că se spune că o să-l pierdem în mai puțin de un an.

— Dumnezeu să-l apere, șoptesc uluită. Nu știam. Dar cum se poate una ca asta? Credeam că doar…

— Nu contează, mă întrerupe ea. Ce contează cel mai mult e testamentul lui.

De fapt, ce contează cel mai mult e sufletul lui etern. Dar nu-i pot spune ei asta acum.

— Și l-a schimbat, spune ea, pe un ton triumfător. L-a schimbat, iar toți cei din Consiliu au jurat să sprijine aceste schimbări.

Își ridică privirea către Guildford, iar el privește în jos, la ea, zâmbind.

— A avut tatăl tău grijă de asta, spune ea. E pregătit pentru tot.

Apoi, către mine:

— Regele le-a îndepărtat pe cele două surori vitrege de la succesiune, spune ea cu asprime, prefăcându-se că nu bagă de seamă că mi s-a tăiat răsuflarea de uimire.

Mă ridic de pe scaun, ca și cum aș avea nevoie să stau în picioare ca să-mi adun curajul să mă cert cu ea.

— Nu se poate, spun rar.

Știu că prințesa Maria e următoarea la succesiune; orice părere aș avea eu despre religia ei, nu i se poate refuza acest drept. Moștenitorii nu pot fi numiți la întâmplare. Tronul nu poate fi dat, pur și simplu. Vărul meu, regele, știe lucrul acesta, toată țara știe lucrul acesta. Orice-ar spune tata, nu se poate ca regele să-și aleagă moștenitorul. Nu există nici un băiat Tudor. N-are cum să prefere o verișoară înaintea alteia.

— Așa o să fie, spune lady Dudley. Iar ea o s-o afle după ce el va muri.

Dintr-odată, mi-e teamă că e vorba de trădare. Cu siguranță, e un act de trădare să vorbești despre moartea regelui; cu siguranță, e un act de trădare să vorbești așa despre prințese, nu-i aşa?

— Cred că ar fi mai bine să merg acasă, spun.

— O să rămâi aici, izbucnește ea scurt. Nu e momentul să fugi la mama ta.

Plină de dispreț, îl privesc pe fiul ei, care, în mod clar, nu are niciodată nevoie să fugă la mama lui, pentru că e tot timpul sub aripa ei.

— Trebuie să fii aici pentru ca soțul meu să te poată duce în Turn, îmi explică ea.

Mi se taie răsuflarea. Ultimul om pe care soțul ei l-a dus în Turn a sfârșit cu capul tăiat: Edward Seymour.

— Nu, neghioabo! spune ea, enervată. Va trebui să mergi la Turn când o să moară regele. Trebuie să fii văzută la Turn. Soțul meu va avea grijă să nu ți se întâmple nimic.

Totul e pur și simplu prea greu de crezut și prea ridicol ca să-i pot da crezare. Știu că tatăl meu și mama mea nu-i vor permite niciodată lui John Dudley să mă ducă în Turn.

— Mă duc acasă, spun cu hotărâre, îndreptându-mă către ușă. Nu vreau să am de-a face cu așa ceva. Barja mea așteaptă la chei, iar doamnele mă așteaptă în galerie. Nimeni nu mă poate împiedica să merg acasă la mama să-i duc vestea că familia Dudley a înnebunit, că sunt de părere că au puterea să schimbe succesiunea și că vor să mă ducă în Turn.

— Oprește-o, îi comandă lui Guildford mama lui.

El face un pas înainte și mă apucă de încheietura mâinii. Mă reped la el.

— Lasă-mă-n pace! mă răstesc eu, iar el tresare și se dă înapoi de parcă pisoiul lui Katherine l-ar fi atacat pe neașteptate și l-ar fi zgâriat pe față.

Nu mai pierd nici o clipă. Țâșnesc din încăpere și o iau la sănătoasa. Străbat în fugă palatul, pășesc cu zgomot peste pasarelă.

— Dezlegați parâma, spun cu răsuflarea tăiată, apoi râd pentru că sunt liberă.