© 2020 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8364-2

ISBN PDF: 978-973-46-8365-9

ISBN print: 978-973-46-8196-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ANDREI CRĂCIUN (n. 1983) a studiat în România, Spania şi Israel administraţie publică, istoria ideilor şi mentalităţilor, cultură şi civilizaţie ebraică. Din 2019 este doctorand la Facultatea de Ştiinţe Politice a Universităţii din Bucureşti, cu o teză despre biografia politică a lui Panait Istrati. Este poet, prozator, eseist, dramaturg şi gazetar. Se numără printre părinţii fondatori ai site-ului Recorder.ro. A fost desemnat cel mai talentat tînăr ziarist (2005), cel mai bun tînăr ziarist de cultură (2010), cel mai bun editorialist (2011) şi cel mai bun reporter din România (2012). Este tradus în italiană, spaniolă, portugheză şi neerlandeză în cadrul proiectului european CELA (Connecting Emerging Literary Artists). La Editura Polirom a mai publicat poemul-roman Aleea Zorilor (2017) şi continuarea sa, Şi fericirea era obligatorie (2019).

Accept să fiu ultimul om, dacă a fi om înseamnă să semeni cu ceilalți.

Emil Cioran

I

Nu toți oamenii au norocul să moară tineri

Povestea aceasta începe așa: dacă veți privi destul de atent, veți vedea un bărbat de șaptezeci și opt de ani care se grăbește, iar această grabă este evident în contra firii sale.

Ne aflăm în anul 1989, în orașul Paris, stă să plouă, iar ceasul de la mâna stângă a bărbatului ne arată ora 15.50, putem de aceea lesne presupune că bărbatul de șaptezeci și opt de ani încearcă să ajungă la o întâlnire fixată pentru ora 16.00.

Iar dacă ne uităm mai departe, îl vom vedea că intră într-o clădire de pe strada Odéon și începe să urce în viteză treptele până la etajul șase.

Iată-l deja ajuns în fața unei uși de lemn, iată-l că se oprește și citește acest anunț: „Ici, Cioran“.

Acum îl putem observa zâmbind.

Bărbatul poartă ochelari cu rame groase și o mustață încă neagră, foarte frumoasă, ca de căpitan de cavalerie.

Mâna sa caută o sonerie și, negăsind-o, degetele i se strâng în pumn. Nu peste mult va ciocăni și vom intra alături de el în acest apartament și, intrând în acest apartament, vom păși în restul poveștii noastre.

E timpul să îl cunoaștem: numele său este Ernesto Sábato. Ce trebuie să știm deocamdată despre el: strămoșii săi au plecat din Italia în Lumea Nouă, ducând cu ei acel amestec de trufie și umilință cu care sunt damnați și binecuvântați cei exilați.

Domnul Sábato, căci dumnealui este evident un mare domn, s-a preocupat de tainele universului, a studiat științele exacte, a ajuns un fizician faimos și apoi a renunțat la toate acestea pentru a căuta un adevăr ceva mai înalt.

Domnul Sábato este un scriitor.

În urmă cu douăzeci de minute, acest bărbat cu chip de corsar (despre care e momentul să aflăm că are o inimă bună și o privire cu care știe să vadă pe de o parte și pe de altă parte, o privire cu care știe să vadă toate părțile tuturor lucrurilor) se afla într-o cabină telefonică, angajat, precipitat, într-o convorbire.

Iar acum ne vom apleca urechea, spre a auzi mai bine ce anume spunea. Domnul Sábato puse întrebarea: „Când pot să vin?“, apoi puse întrebarea: „Chiar acum?“, apoi am putut cu toții vedea cum iese din cabina telefonică și pașii săi își pierd treptat din eleganță pentru a câștiga un plus de viteză.

E clar până și că domnul Sábato este emoționat.

Și puțini bărbați de șaptezeci și opt de ani se mai emoționează sub cerul Parisului, grăbindu-se la o întâlnire, de aceea este timpul potrivit pentru a afla cine îl așteaptă.

Dincolo de ușa de lemn a acelui apartament se află un alt bărbat de șaptezeci și opt de ani. De când a primit telefonul domnului Sábato, în ochii săi, care sunt uneori verzi, putem vedea o furtună.

Jumătate din chipul acestui bărbat ne arată un sfânt, cealaltă jumătate însă este întunecată.

El seamănă unui apaș și unui diavol, are părul vâlvoi, ca un nebun, și, deși se minte în fiecare zi că s-a lăsat de fumat, își aprinde cam din jumătate în jumătate de ceas câte o țigară cu filtru, disprețuindu-și slăbiciunea. Își disprețuiește slăbiciunea, dar și mai mult își iubește viciul, fiindcă e limpede că fumează cu o plăcere de fanatic, cu o plăcere sălbatică, deci insuportabilă, veche și pură.

Acesta este domnul Emil Cioran, iar numele său e cunoscut în tot Parisul, deci în toată lumea.

Puțini ar putea spune ce este, de fapt, domnul Emil Cioran: un filosof, un poet, un scriitor, un impostor? Dumnealui și-a câștigat faima prin câteva cărți în care a calomniat universul.

E anul 1989 și mai e și această simfonie a iluziilor din orașul Paris, este ora 16.00 și domnul Cioran își ciulește urechea: i s-a părut că aude o bătaie în ușă. I s-a părut.

În ciuda pașilor săi vioi, domnul Sábato va întârzia trei minute și șaisprezece secunde, iar domnul Cioran nu mai are răbdare.

Dar iată că trece eternitatea celor trei minute și șaisprezece secunde, iar acum cei doi bărbați de șaptezeci și opt de ani chiar se află față în față.

Primul va vorbi Sábato:

— Îmi cer iertare că nu am venit mai devreme.

Domnul Cioran îi va strânge mâna, îl va cântări cu o privire învățată să judece într-o singură clipă materialul din care e făcut omul din fața sa și va spune așa:

— Deci dumneata ești Sábato.

Domnul Cioran îl va pofti înăuntru, iar domnul Sábato va intra, cu spatele drept, ca un om care știe că nu a ajuns în această poveste din întâmplare.

Ușa se va închide și noi nu ne vom mai afla, pentru câteva ceasuri, sub cerul liber al Parisului, iar cerul Parisului va fi în după-amiaza aceea albastru și fragil și fără nori și din el va sângera o lumină palidă care va anunța că urmează, cumplit, asfințitul.

Domnul Sábato, care cunoștea mai multe feluri de tăcere, nu știa la care dintre ele s-ar fi cuvenit să apeleze pentru început.

Domnul Cioran însă, încântat că se află în ascunzătoarea sa, spuse exact ce trebuia spus:

— Bem ceva?

Și, așa, povestea noastră începu.

Iar pentru a înțelege ce anume au să-și spună acești doi oameni, sunt câteva lucruri pe care ar fi bine să le știm: domnul Sábato vine la Paris tocmai din Argentina, dumnealui este mezinul unei familii în care a avut zece frați care au trăit.

Ați putea spune că atunci când ai atâția copii e greu să faci o ierarhie între ei, dar nu e chiar așa.

Mama domnului Sábato a avut un preferat: primul născut înaintea lui Ernesto. Îl botezase tot Ernesto, iar de moartea lui prematură ea nu s-a vindecat niciodată.

Domnul Sábato a fost născut ca să consoleze, ca să aline, ca să vindece o rană, dar rana aceasta nu s-a vindecat. El s-a născut pentru a suferi.

Cu toate acestea, când și când, evada din tirania mamei, iar atunci se dovedea sadic. Înțepa ochii puilor de pisică și ochii puilor păsărilor cu un cui ruginit. Unul dintre capitolele importante din opera lui se va numi „Raport despre orbi“. Domnul Sábato va muri orb, la o sută de ani și, uneori, o știe deja.

Domnul Sábato a fost comunist și s-a vindecat de comunism, dar nu și de utopie etică, domnul Sábato, un Don Quijote pierdut în secolul XX, chiar credea că omul se poate vindeca de nedreptate pe pământ – imaginați-vă, câtă naivitate!

Domnul Sábato a fost suprarealist și s-a vindecat de suprarealism, dar nu și de credința în puterea viselor, mai ales a celor negre. Domnul Sábato a fost om de știință, dar a iubit mai mult iraționalul.

Domnul Sábato era, și în după-amiaza aceea de la Paris, un umanist, singura etichetă care nu-l strângea, iar din condiția dumnealui de umanist era totuși obligat să creadă în oameni, mai ales în cei tineri.

Domnul Cioran, pe de altă parte, nu putea să creadă în oameni, poate doar puțin în Bach, dar Bach oricum a fost un sfânt.

Bineînțeles că dumnealui nu putea să creadă nici măcar în Dumnezeu, ceea ce i-a provocat câteva neplăceri în prima parte a vieții, mai ales că s-a născut fiu de preot, într-o familie în care bărbații erau totuși condamnați să ajungă preoți, dacă nu nebuni.

Domnul Cioran a venit la Paris din cealaltă parte a lumii, mai exact de acolo de unde se sfârșește lumea și stau să înceapă Balcanii.

Domnul Cioran s-a născut în Transilvania, într-un sat care se numește Rășinari. Iar Rășinarii erau, pe atunci, la nașterea sa, în Imperiul Austro-Ungar, aproape de granița lui cu Regatul României.

Domnul Cioran își amintea de copilărie ca de un vis frumos. Visul acesta a fost posibil fiindcă părinții săi, militanți pentru unirea Transilvaniei cu România (care se va realiza abia în 1918, când Emil Cioran avea şapte ani), fuseseră băgați în închisoare de maghiari.

Domnul Cioran a avut o soră mai mare și un frate mai mic, Virginia și Aurel, iar copilăria i s-a sfârșit chiar cu smulgerea din acel paradis fără gardieni.

Cioran, care pe atunci era numai Emiluț sau Miluț sau Luț sau chiar de-a dreptul Mielu, a fost obligat să părăsească Rășinarii, deci Edenul, și să ajungă tocmai la Sibiu, pentru a-și continua studiile.

Și domnul Sábato, care pe atunci era numai Ernestito sau Tito, a cunoscut aceeași rupere din rădăcini tot în ziua în care a fost trimis să-și continue studiile.

Ca să se salveze, domnul Cioran avea să se consacre jocului de popice, ca să se salveze, domnul Sábato s-a îndrăgostit de perfecțiunea și de transparența din matematică.

Mai târziu, domnul Cioran avea să devină insomniac și să descopere filosofia. Domnul Sábato, pe de altă parte, era un somnambul chinuit de îngrozitoare coșmaruri.

Peste amândoi eroii noștri a trecut deja viața toată, dar amândoi au fost tineri, să nu uităm asta!, amândoi au fost tineri și au cunoscut fascinația pentru regimuri totalitare, Cioran s-a îndrăgostit de legionari, în definitiv niște fasciști cu aplecări mistice, Sábato de comuniști, și tot amândoi s-au rupt cu brutalitate din brațele acestor iluzii, amândoi au fost iubiți de femei, amândoi erau fermecători în arta conversației, domnul Sábato nu ocolea oamenii, iar domnul Cioran ieșea din casă doar ca să se plimbe prin Jardin du Luxembourg și să mire câțiva trecători cu alura sa de sălbatic elegant, în gabardinele sale ieșite din modă până și în Marea Britanie. Dar, pentru ca plimbarea să fie reușită, era de preferat să se întâmple noaptea, când oamenii îndeobște dorm sau se îmbată sau fac dragoste, oricum nu sunt de găsit pe străzi.

Visul domnului Cioran era un Paris numai din străzi secundare, un Paris numai pentru el și prostituatele de noapte, păsările de pradă cu trupuri fierbinți și ruinate.

Un Paris mereu tânăr, în care el să fie student etern, să mănânce aproape pe degeaba în cantinele studențești, să poarte bască de proletar fără să fie de partea lor și pașii să îi fie mereu sprinteni, și toate bordelurile să își aprindă felinarele în cinstea lui și toate femeile dorite să îi cadă, până la ultima, în genunchi și să îi ridice imn de slavă.

Acestea fiind spuse, e limpede că nu este deci o întâmplare că unul este oaspete, iar celălalt gazdă.

Domnul Cioran nu a călătorit niciodată la Buenos Aires, domnul Cioran n-ar fi părăsit niciodată Parisul pentru America de Sud, nici măcar dacă s-ar fi întrezărit posibilitatea să cunoască oameni extraordinari, printre care, poate, chiar pe domnul Sábato.

Pe cei doi bărbați îi mai leagă Dostoievski și Nietzsche și alți mari gânditori morți de atâția ani.

Domnul Cioran era de părere că Parisul este un infern, domnul Sábato, care cunoscuse îndeaproape infernul, găsea totuși că la Paris se poate respira, în ciuda poluării.

Acestea sunt personajele poveștii noastre, iar acum poate că sunteți deja curioși ce anume își vor spune, fiindcă nu este adevărat că au tăcut privindu-se patru ore, pentru ca la sfârșit domnul Sábato să îi spună domnului Cioran să renunțe la gândul suicidului, fiindcă suicidul într-adevăr vine întotdeauna prea târziu, oricând l-ai face.

Nu, nu este adevărat, să nu cumva să credeți această legendă născută pentru a le face pe plac intelectualilor, naivilor, visătorilor, învinșilor, doamnelor din înalta societate cu preocupări culturale și gânduri morbide, palidelor doamne de la sfârșitul secolului XX, penultimul din istorie.

Ne-am putea imagina că aceste două minți strălucite s-au așezat în jurul unei table de șah și au și început să se atace și să se apere cu idei excepționale, cu retorici pline de înțelepciune, ne-am putea imagina că au vorbit, pentru început, despre Hölderlin sau măcar Lautréamont, că domnul Sábato a mutat primul cu albele și că domnul Cioran i-a răspuns cu negrele sale fantastice, că s-au luptat eroic, condamnându-l și salvându-l pe Platon, că au făcut recurs de la bun început la domnul Borges, ca la o punte, că s-au întrecut în elogii la adresa lui Pascal.

Dar adevărul, adevărul îngrozitor, am putea spune, este că, după ce a turnat lichiorul, domnul Cioran l-a poftit pe domnul Sábato la masă, iar acesta, fiind flămând, n-a găsit de cuviință să refuze.

Domnul Cioran fusese cândva un iscusit bucătar, dar vremurile acelea trecuseră, acum nu o să aflăm niciodată dacă i-a pus înainte domnului Sábato un ostropel sau o tocăniță banală, dar știm sigur că acest prânz târziu a fost gătit chiar de mâna sa.

Și știm asta pentru că Simone, buna sa Simone, femeia alături de care trăia de peste patruzeci de ani, era plecată în provincie să-și viziteze mătușa muribundă, iar când rămânea singur în mansarda sa de unde Parisul se vedea mărunt, ca un oraș oarecare, domnul Cioran gătea.

Și iată aceste două mari spirite în faţa farfuriilor în care poate că se află ostropel sau poate că se află o banală tocăniță, aducând în discuție acest subiect: anul 1945.

Cum probabil că ați aflat deja, anul 1945 nu este un an oarecare în trecerea timpului, este anul în care s-a sfârșit ultimul mare război mondial. Domnul Sábato și domnul Cioran aveau pe atunci treizeci şi patru de ani și trăiau amândoi în orașul Paris. Domnul Sábato era doctor în științe, se specializase la Laboratoarele Curie, era un fizician atomist. Fizicienilor atomiști aveam să le datorăm blestemata bombă atomică.

Și iată că, în anul 1945, domnul Sábato părăsește Parisul, părăsește știința, părăsește fizica atomică, abandonează ideea confortabilă a unei catedre, renunță la toată viața pe care și-o pregătise pentru a pleca să caute adevărul.

În același timp, în anul 1945, tot la Paris, domnul Cioran încerca să nu moară de foame. Își pierduse numele pe care îl avusese în România. Era un străin și ardea să îi dea universului o palmă atât de răsunătoare, încât să fie cunoscut pretutindeni, apoi să își împlinească mai vechea sa dorință de a fi o umbră, un nimeni, retras definitiv din tranșeele vieții. Înainte de toate însă, trebuia să învețe limba franceză de la sfârșitul secolului al XVIII-lea.

Oare s-au mai întâlnit?

Asta se întreabă domnul Cioran și domnul Sábato, oare s-au mai întâlnit în acel Paris înnebunitor din ultimul an al războiului, oare au trecut unul pe lângă celălalt, nepăsători, grăbiți, poate înfrigurați, probabil înfometați?

Domnul Cioran povestește că în anii aceia își făcea veacul la Café de Flore, pe bulevardul Saint-Germain, unde tronau două mari personalități ale timpului: o sobă și Jean-Paul Sartre.

Soba le dădea căldură cât Sartre le tulbura sufletele și le învăluia mințile. Domnul Cioran nu spunea niciodată nimic, tăcerile sale ar fi putut deveni legendare dacă ar fi fost cineva care să le bage în seamă.

Domnul Cioran tăcea, asculta și își făcea aceleași planuri de răzbunare. Avea să se răzbune pe țara aceea nenorocită în care se născuse, avea să se răzbune pe el însuși, avea să se răzbune chiar și pe Sartre, care nu se făcuse încă vinovat decât de trufia unei inteligențe purtate în văzul lumii, în lungi șuete de cafenea, avea să se răzbune și pe Franța, avea să se răzbune pe Dumnezeu, pentru tăcerile lui absurde.

Au trecut patruzeci și patru de ani de la acel 1945 și domnul Cioran încă se răzbună.

Timpul, așadar: domnul Cioran și domnul Sábato se îndreaptă deja spre moarte, fiecare în ritmul său, domnul Cioran tumultos, violent, o violență care are totuși ceva deopotrivă tragic și frumos, domnul Sábato nu se grăbește, s-a născut să sufere și pentru celălalt Ernesto, fratele său mort, iar drumul său este încă lung.

Și iată-i pe acești doi bărbați că se lasă pentru câteva clipe îmbătați de parfumul ordinar al melancoliei, ca niște oarecare, iată-i fără armura lor de luciditate, doi oameni înspre sfârșitul mileniului, chinuiți de nevralgii și reumatism, amintindu-și de vremea când erau tineri și nimic definitiv nu se întâmplase, în ciuda războaielor mondiale și a tuturor iluziilor spulberate.

Ar fi fost frumos ca domnul Cioran să aibă o placă și cu Carlos Gardel, dar singurele sale discuri sunt cu clasici, trebuie să abandonăm speranța că ar fi fost familiarizat cu tangourile.

Bineînțeles că, după o vreme, în absența tangoului care să alunge un asemenea gând și aflați deja la al doilea pahar, cel care a ridicat problema morții a fost tot domnul Cioran.

Dumnealui a înălțat cea mai banală dintre retorici, întrebarea pe care și-o adresează coafezele și bancherii și docherii și măcelarii și felcerii și cercetătorii britanici:

— Sábato, vă este frică de moarte?

Domnul Sábato s-a lansat într-un lung ocol prin filosofia germană din secolul al XVIII-lea pentru a ajunge la domnul Camus, traducătorul său în limba franceză, ocazie cu care domnul Cioran și-a adus aminte că l-a cunoscut pe marele nobelizat, care i-a atras atenția că nu se ocupă de marile teme ale omenirii și că nu a citit suficient, la care domnul Cioran l-a băgat pe domnul Camus în pizda mă-sii, pe românește.

Vorba aceasta circula pe la colțurile marilor bulevarde din Paris: Cioran l-a băgat în pizda mă-sii pe Camus! Așa este, dar la fel de adevărat este că, dacă ne-am îndrepta către masa de lucru a domnului Cioran și am deschide unul dintre caiete, toate cu aceleași coperți de culoare închisă, și am căuta o însemnare din luna ianuarie a anului 1960, l-am regăsi pe domnul Cioran emoționat și foarte trist în fața cadavrului domnului Camus, o moarte care a avut puterea să îl scandalizeze.

Ocolul domnului Sábato a fost zadarnic, pentru că răspunsul era la fel de comun cu al lucrătorilor în construcții, academicienilor din Academia Franceză, academicienilor din Academia Suedeză și chiar dobitoacelor, ogarilor, curcilor, pangolinilor, precum și vânătorilor-culegători din epoca de piatră: și domnul Sábato, ca toate viețuitoarele, era instinctiv îngrozit de moarte!

Domnul Cioran a ținut să își evidențieze originalitatea și s-a proclamat imun la această frică, încă o dată ucenic al sfintelor, îndeosebi al Sfintei Tereza de Ávila, a subliniat că a fi viu este o monstruozitate și că toate morțile naturale sunt impardonabile dovezi de lașitate.

Spre deosebire de exegeții operelor dumnealor, domnii Cioran și Sábato nu păreau abia coborâți de pe soclu și nici nu își propteau bărbiile în pumni, simulând adânci meditații, ca anticii.

S-a trecut firesc la cel de-al treilea pahar și chiar atunci domnul Cioran s-a scuzat, motivând că trebuie să își cheme tovarășa de viață la telefon, pentru a-i comunica starea cordului și a o reasigura că nu îi lipsește nimic, în afara ei, că, în definitiv, totul este în ordine, așa cum se cuvine să fie.

În fiecare zi, la 16.45, trebuie să facă această legătură telefonică în provincie, e un ritual de la care nu se abate, domnul Cioran este un fanatic al ritualurilor domestice și, văzându-l cum închide ușa în urma lui în camera de lucru, domnul Sábato se gândi că domnul Cioran are ceva de arab în drumul spre Mecca, apoi gândul acesta trecu și privi Parisul de dincolo de fereastră și, pentru o clipă, nu mai știu în ce anotimp se întâmplă toate acestea.

Sunt așa zile când Parisul nu se poate hotărî între primăvară și toamnă, iar gândul domnului Sábato străbătu cu viteza de care doar gândurile sunt în stare continentele și ajunse la Buenos Aires, unde ar fi trebuit să fie anotimpul opus, dar nici Buenos Airesul nu mai avea niciun anotimp, ca o oglindă în care nu se mai arată niciun chip.

Dar domnul Cioran se întoarse repede și domnului Sábato i se păru că este înveselit, poate chiar îmbărbătat, ca și cum ar fi putut iubi cu adevărat, așa că îi zâmbi moale.

Domnul Cioran respinse zâmbetul acesta și atacă următoarea problemă care îl preocupa.

Deși nu s-ar fi zis, domnul Cioran avea ceva dintr-un secretar de partid foarte atent la ordinea de zi. Următoarea problemă pe ordinea de zi, pe care o stabilise de cum domnul Sábato îl căutase la telefon, era curiosul caz al domnului Borges.

În 1986, domnul Cioran a publicat o carte în care a făcut exerciții de admirație, o operă atipică între lamentațiile sale în fața condiției umane, exaltările juvenile, rătăcirile în extremă, pălăria vinovată scoasă în fața marelui popor de solitari care sunt evreii, elogiul sfintelor și injuriile scuipate în obrajii zeilor.

Domnul Cioran a disprețuit literatura, dar au existat câțiva scriitori cărora, din diferite motive, n-a putut să le reziste. Printre aceștia se numărau domnul Fitzgerald și domnul Borges.

Se mai arătaseră demni să cugete domnul Cioran la viețile lor următorii: Joseph de Maistre, Valéry, Beckett, Saint-John Perse, Mircea Eliade, Caillois, Michaux, Benjamin Fondane, María Zambrano, Weininger și Guido Ceronetti.

Revenind la curiosul caz: domnul Sábato și domnul Borges se știau de jumătate de secol, se cunoscuseră în 1940, în casa unui mare scriitor din păcate pe jumătate uitat: Adolfo Bioy Casares.

Era în epoca nopților lungi, în care zorii răsăreau în mijlocul unei polemici literare sau filosofice, iar cotidianul era mai degrabă ignorat, viața contemporanilor trecea drept un fleac, chiar și în timpul unui război mondial, și nu stârnea mai multă curiozitate decât tăcerile unui scriitor scoțian din secolul al XIX-lea.

Dar epoca aceea a apus, iar domnul Sábato i-a evocat-o domnului Cioran cu o nostalgie strecurată dureros în glas.

Domnul Cioran însă, în afara nostalgiei după paradisul pierdut al Rășinarilor, nu își vizita totuși prea des trecutul.

La șaptesprezece ani, la Sibiu, și-a pierdut fecioria și somnul și de atunci a fost condamnat să scrie, să scrie, să scrie, ca să nu se omoare. Așa că i-a povestit domnului Sábato cum era de fapt pe atunci: o fantomă care își lăsa umbra pe casele de pe Strada Frumoasă din Sibiu.

Domnul Sábato și domnul Cioran au fost de acord că moartea domnului Borges, în 1986, la Geneva, deși obligatorie, ca orice moarte, n-ar fi trebuit să se întâmple. Sunt oameni care s-ar cuveni să fie nemuritori, sunt oameni care știu să îndure o pedeapsă fără margini, cum e nemurirea, iar Borges era un asemenea om.

Apoi a venit vorba despre fotbal, dar se vădi că domnul Cioran este nul în domeniu, nu călcase niciodată pe un stadion și nu înțelegea nici măcar banala regulă a unui ofsaid, spre deosebire de domnul Sábato care era pasionat până la pierderea echilibrului mintal.

Așa că se trecu, firesc, la bordeluri.

Domnul Cioran și-a aruncat pe masă cărțile unei tinereți din care n-au lipsit lupanarele Sibiului și convingerea mamei sale că s-a pricopsit cu un sifilis, ceea ce era întru totul fals, iar domnul Sábato, supraviețuitorul a două nenorocite de blenoragii care l-au chinuit o vreme, i-a vorbit despre o anume Pilar, care în noaptea când s-a dat vestea că s-a încheiat al Doilea Război Mondial…

— Dacă tot am ajuns să vorbim despre bordeluri, dragă Sábato, dă-mi voie să îți povestesc și ce am văzut la Berlin în anul când a fost ales Hitler.

Și iată-i pe acești supraviețuitori ai secolului XX intrând în jungla totalitarismelor. Domnul Sábato a trăit sub o dictatură militară, a semnat un raport public despre ororile unei asemenea lumi și i-a dat titlul Nunca Más. Să nu se mai întâmple din nou? Niciodată din nou? E posibil așa ceva?

Domnul Cioran, care s-a obișnuit cu viermuiala dezgustătoare din „Orașul Luminilor“ și groaznicele realități din lumea capitalului, văzute totuși din Paris, îi spune că înțelege dorința oamenilor de a se droga cu iluzii. Dar un „niciodată din nou“, orice „niciodată din nou“ este inutil, oamenii știu cum să se întoarcă la rău pe drumuri care doar par altele. Istoria e un cerc, deopotrivă vicios și absurd, deci inutil.

Au trecut două ore și șase pahare, sticla de lichior este goală și domnul Sábato îi cere domnului Cioran să accepte împreună că au băut destul pentru prima întâlnire. Nihilistul fu de acord.

În următoarele două ore, domnul Sábato și domnul Cioran au vorbit despre: Uniunea Sovietică, păcatele lui Lenin, terorism, prietenie, frumusețea munților, inima omului și limba spaniolă, iar domnul Sábato i-a cerut permisiunea domnului Cioran să își noteze în carnețelul său această expresie: „Dictatorii din America Latină sunt doar niște sălbatici negustori de sânge“.

Domnul Sábato i-a spus domnului Cioran că îi amintește de această frază a lui Strindberg: „Nu-i urăsc pe oameni, dar mi-e frică de ei“. Îi mai mărturisi că îl asemuiește cu Mallarmé, confesiune la care domnul Cioran a râs și a râs frumos și râsul său frumos era zgomotos.

Au mai vorbit și despre capcana populismului și deficitul de serotonină din creierul indivizilor care locuiesc în metropole, vesela imbecilitate cu care oamenii se predau tehnologiei, inaugurând noua apocalipsă, despre definitiva ieșire din istorie pe care o anunță pierderea memoriei și moartea martorilor revoltați, despre nebunia fără margini de a trăi într-un mare oraș din Statele Unite ale Americii, oricare oraș mare din Statele Unite ale Americii.

Argumentele domnului Sábato aveau uneori frumusețea unui dans haotic, dezrobit de reguli, alteori frumusețea pură a unei axiome. Domnul Cioran era încântat de partenerul său de dialog, în care descoperea aceeași înspăimântătoare luciditate.

Și abia în ultimul ceas al întâlnirii s-au întors la clasicii ruși.

Domnul Cioran s-a arătat terifiat că încă se citește cu atâta seriozitate Tolstoi, iar domnul Sábato și-a dus gazda pe terenul mai fertil al unui dialog în trena lui Ivan Karamazov și Stavroghin.

Domnul Cioran a mărturisit că doar cititul și mai târziu scrisul l-au ținut departe de un viol sau o crimă sau, mai rău, de o scrântire cu totul absurdă întru Marx. Domnul Sábato a mărturisit că se teme că își va pierde amintirile, iar domnul Cioran i-a spus că știe deja că o să-și piardă amintirile, iar argentinianul i-a răspuns așa:

— Și atunci, ce va rămâne din noi?

Și pentru prima dată domnul Cioran a lăsat toată tăcerea lumii să îi umple mansarda. L-a privit pe domnul Sábato fără să îi dea un răspuns, fiindcă la o asemenea întrebare nu se poate da niciun răspuns.

Domnul Cioran a făcut totuși ceva, ceva foarte românesc: a dat din mână a lehamite și a spus în limba franceză:

— Să trecem mai departe.

Și iată că a venit clipa despărțirii.

Domnul Sábato are programată o întâlnire pentru ora 20, una dintre acele obligații sociale de care nu se poate degreva, iar înainte de asta trebuie să îi dea binețe într-o cafenea din bulevardul Saint-Germain și prietenului său Severo Sarduy, poetul cubanez care îl aștepta deja de patruzeci și cinci de minute și probabil că se îngrijora. Fiecare vizită la Paris trebuia plătită cumva, iar prețul era întotdeauna această lipsă a timpului.

Domnul Cioran i-a spus că îl înțelege și că îl compătimește. Ultimele sale cuvinte către argentinian au fost acestea:

— Nu uita, Sábato, că suntem blestemați, nu toți oamenii au norocul să moară tineri.